ДЕКАМЕРОН
Гортай.
Як довго мені дивитися?
Що довше ви дивитиметеся, то більше дитина наповниться чеснотами,
геніальністю, хоробрістю, красою Леонардо.
А моргати можна?
Упевнена, моргання не вплине на результат.
Аж полегшало.
Від запаху свинини я блюватиму.
Від запаху свинини вона блюватиме.
Приготуй кашу з родзинками й корицею.
Уже біжу.
Я можу допомогти.
І готуй з любов'ю.
Що буде, якщо мати подивиться на когось непривабливого?
Очевидно, дитина буде непривабливою.
Тоді не дивіться на синьйора Тіндаро.
Тут дехто читає.
Ні, я ще не закінчив.
Вибач, любове моя.
-Стеж за моїми очима. -Надто швидко бігають.
Тихше, будь ласка.
Усі знають, що першими в дитини ростуть вуха.
Прошу дозволу вийти в сад,
де я можу говорити вільно й голосно, як звик.
Ми повинні бути разом, щоб заохочувати в дитини товариськість.
Чи ви б воліли бути у Флоренції?
Гадаю, трупи не вимагатимуть стишити голос.
Вигни руку довкола книги, щоб не затуляти сторінку.
Авжеж. Тільки перетворю лікті на кола.
Віконтеса попросила тиші.
Хіба це так важко?
Твоя невмілість викликає нудоту.
Піди до того, з ким ми не говоримо, і принеси мені тонік для шлунку.
Зі смаком груші.
Або… Медовий. Який завгодно, аби не абрикосовий.
Тільки не абрикосовий.
Грушевий тонік для синьйора Тіндаро.
Філомено, чекай.
Дай мені хвилинку пояснити.
Для таких, як ти, у мене немає часу.
Вигнання самотнє.
Не розмовляй із цим шарлатаном. Принеси мені ліки!
Це може бути отрута.
Агов!
Досить.
Чого тобі?
Я прийшов поцікавитися, як ви і маля,
і спитати, чи вам і йому або їй щось потрібно.
Те, що потрібно йому, тебе не стосується.
Вибачте, але стосується.
Усяка дитина Леонардо була б мені як рідна,
особливо ця.
Це неправда.
У тебе до дитини жодного стосунку.
А тепер іди геть і припини свої хриплі увертюри.
Ти затуляєш мого чоловіка.
Ми ж домовилися не вдягати траурний одяг.
Я обрав для тебе лавандову туніку.
З бісером… і кольорову.
-Я не відбула покаяння. -Але ти не згрішила.
Я б піддалася гріху плоті,
якби Бог не усунув спокусу з мого шляху.
Усе ще їмо ревінь?
Трава — єдині ліки від моєї непоборної похоті.
Ти був надто ніжним зі мною,
і я зі собою,
крім однієї частини тіла,
що вимагає більшої сили.
-О боже. -Не згадуй його імені даремно!
Пробач.
Ще ревеню.
Дам вам пораду: ревінь не вилікує хіть.
Раджу любощі із чоловіком.
Тихо, змію.
Ти більше не маєш наді мною влади.
Я змій?
Панфіло заплатив мені, щоб я вас врятував.
Що?
Не було послання від Бога. Ваш чоловік усе підлаштував.
То хто тепер змій?
Що це було? Тут хтось є?
Бандити?
Бандити б не оголошували про прибуття. Це не стратегічно.
Хіба що вони вивчали
наближення римлян у битві при Підні.
Тоді стратегічно.
Ми недооцінили суперників!
Вітаю!
-Довго ж їхав. -Він вартий чекання.
Правлінню Пампінеї скоро кінець.
І в нього розкішне волосся.
Давній друг вілли Санта. Ласкаво просимо.
Радий вас бачити, падроне.
Радий бачити. Я хвилювався, що лист не дійшов.
Руджеро, це один із поважних гостей Леонардо.
-Панфіло з роду… -Називайте мене Панфіло.
Ласкаво просимо. Сіріско вас дуже нахвалював.
Радий знайомству. Це мої друзі —
Бруно, Лоренцо, Стеккі
і бард, імені якого я не пам'ятаю.
-Я Джованні. -Де той старий збоченець?
У нас сумні новини про Леонардо…
-Його тут немає. -Перепрошую?
Купує скло у Венеції.
Хотів оновити каплицю.
Бо там усе, ще як за папи Григорія.
Мене запросили сюди, а він поїхав до мого приїзду?
Так.
Доведеться спустошити його бочки з вином, щоб провчити негідника.
Так.
Вілла Санта!
Проходьте, прошу.
-Синьйоре. -Синьйоре.
Це інші гості Леонардо.
Це Руджеро, двоюрідний брат Леонардо
і новий гість на віллі Санта.
Стільки прекрасних облич для поцілунків. А чому такі смутні?
Через нескінченний жах чуми усі трохи підупали духом.
Підупали? Ви живі, молоді, гарні, і ви на віллі Санта!
Ви повинні радіти!
-Сіріско, нам треба випити. -Так.
Цілком згоден. І мені теж.
Ідіть.
Ви кузен Леонардо?
Скажімо, наші батьки були братами,
тож думайте, як забажаєте.
Отже, кузени?
Яка приємна несподіванка.
Я Пампінея, дружина Леонардо.
-Така честь… -«Дружина», кажете?
Ми з Леонардо одружилися менше місяця тому.
Ні, я не вірю.
Повірте, бо це правда.
Леонардо вгамувався?
Не думав, що доживу.
Гадаю, чума на всіх нас дивно вплинула.
Може, він замислився над спадком.
Авжеж. Так і є.
У нього буде спадок,
бо я ношу його дитину.
Мої вітання.
Це неймовірна новина!
А що це за красуня,
одягнута в чорне, ніби оплакує весь світ?
Немає часу сумувати, дорогенька.
Я в чорному, бо я грішниця.
Якщо чесно, я і сам скоїв кілька гріхів.
Відступіть, похітлива птахо.
Синьйор щойно з дороги.
А якщо він підхопив чуму?
Запевняю вас, ми всі здорові й повні сил.
І ми маємо вірити вам на слово?
Хіба хворий так може?
Гей!
-Що ж, а хто, дідько, решта? -Я Міс…
Я великий Тіндаро з роду маркіза Перальто.
А хто ця мила дама?
Це моя наречена, Філомена. Не зважайте на неї.
Якщо заважає, прикриється гобеленом.
Щойно я її побачив, уже не можу відвести очей.
Філомена, так?
-Так… -Так.
Мій батько, Едуардо, теж був кузеном Леонардо.
Едуардо?
Отже, ви рідня.
Обіцяю з вами не спати.
Сіріско!
Приготуй найсмачнішу салямі і найкращі п'янкі трунки.
Цей вечір буде незабутнім.
-Так! -Бенкет!
Бенкет — дивовижна ідея. Аж не віриться, що не подумала про це.
Ви такий кмітливий.
Сіріско!
Стратиліє!
Готуйте бенкет для гостей!
Ходімо, друзі! Живімо, поки світу ще не настав кінець,
насолоджуймося кожною миттю,
бо, як ми вже бачили, їх, може, і не так багато залишилося.
Барде, грай!
Друзі, ходімо.
-Місіє! -Ой! Де вино?
Де вино, старий?
Припини.
-Дурень! Твоїх рук справа? -Так.
-Нема за що. -Руджеро?
Він нам потрібен.
Здається, ти забув,
що на кону наші нікчемні селянські душі.
Забув, що на кону наші нікчемні селянські душі?
Ні. У мене чудова пам'ять.
Боже, чому ти так довго? Цибулю треба нарізати вже.
Стеж за тоном, кухарко, бо Місія розповість про тебе Пампінеї.
Так. Тобі пощастило, що ми допомагаємо готувати.
Щось мені так не здається.
Пощастило.
Господи боже, ні.
Рубай чоло, а потім ноги, рубай живіт, поки не здохне. Ясно?
-Варварство. -Бачила б ти, як я огірок ріжу.
Не знаю, як би я вижила тут без тебе.
Я теж!
Ти найбездарніша
і найязикатіша служниця з усіх.
Це правда.
Тобі пощастило, що синьйора Філомена вміє прощати.
Ще раз почую, що хтось називає її Філоменою,
втягну голову в шию і скручуся, як велетенська куля.
Пробач? Що?
Хочеш почути щось дивне?
-Завжди. -Завжди.
-За мною. Ходімо. -Зараз повернуся. Пробач.
Усе гаразд. Ні-ні, усе добре.
А я король Сардинії,
і в мене довгий хвіст, який слугує мені стільцем.
Ні, ти сама сказала. У мене немає навичок служниці.
Я є і завжди була шляхетного роду.
Лічиска — шахрайка.
-Те, що ти кажеш, неправда. -Чому?
Бо служниця, що вдає її господиню…
Це злочин проти Бога.
Ні.
Ні, це… Це погано.
-Це дуже погано! -Що…
Чому ти мені сказала? Навіщо ти це сказала?
-Навіщо… -Бо ми друзі.
Мені потрібна допомога.
Пампінея вже відчуває мою природну перевагу.
З твоєю підтримкою ми змусимо її прийняти мене
і відправимо Лічиску повзком назад у Флоренцію.
Ні, не можна. Господиня дуже вразлива.
І страшенно непередбачувана.
До того ж, вона тобі ніколи не повірить.
І ти не її подруга, ти її служниця.
Я не служниця.
Я пані, і я вирішила.
Лічиско, прошу…
Мене звати Філомена.
Леонардо сидить на лаві.
Він не просихає вже десятий день.
А ця жінка годує дитину грудьми.
І тут Леонардо повертається до дитини і каже:
«Слухай, малий, а можна я після тебе?»
Так, у мого чоловіка дивовижно провокативне почуття гумору.
Один з його талантів.
Шкода, що його тут немає.
Дуже шкода.
Ви чудовий оповідач.
Розкажіть, як ви познайомилися.
Я бачив їх у кожному борделі, якому бував.
Так.
Нас вразила витривалість старого.
Що тут скажеш?
Я люблю займатися коханням і роблю це часто…
Так!
…і дуже добре.
Так, а барда ми найняли.
Музика підтримує настрій у ці важкі часи.
Мене не відпускають.
Нагадайте, пане, як ви познайомилися з моїм кузеном?
Теоретично я теж кузен.
Троюрідний, з боку матері.
Наші сім'ї століттями володіли сусідніми маєтками в Тоскані.
А я гадаю, що ім'я здалося мені знайомим.
Ви Панфіло з роду Лунґарно.
Не дивно, що ви тут ховаєтеся.
Ваша сім'я — головна тема для пліток. Вони втратили все
і заборгували багатьом впливовим людям.
Я знаю чимало людей у Флоренції,
які хотіли б побачити голови Лунґарно на палях.
Ви промовляєте Лунґарно
з твердою «ґ»?
Це інша сім'я. Ми з м'якою «ґ» у кінці.
Зовсім ні.
Він бреше.
Мій чоловік — брехун, якщо ви ще не зрозуміли.
Цікаво.
Тобі вже досить, серденько.
Не думаю, серденько.
Ну що ж.
Подбай, щоб усі скуштували.
Домашній ель Леонардо просто неперевершений.
А ви, лікарю? Елю?
Друже, із задоволенням.
Ні. Він… Він нічого не буде.
Так не поводяться з людиною,
що дбає, аби ви не підхопили чуму.
Цей чоловік мене труїв.
І гадки не маю чому.
Діонео, негайно повертайся у свої покої.
Гадаю, він залишиться.
Що скажеш, Лоренцо?
Лікар залишається!
Я…
Дуже добре!
Гарного вам отруєння!
Ходімо, Філомено. Ми йдемо.
-Гадаю, я теж залишуся. -Звісно, залишитеся.
Ви ж рідня.
Що це? Дев'яте коло пекла?
Це коло зрадників.
Щось не так.
Я не можу… Серце.
Здається, ви його ошелешили.
-О ні! -Лікарю!
-Він зараз заплаче! -Лікарю, прошу.
Лікарю, будь ласка.
-Хіба не смішно? -Дякую.
За Леонардо.
За Леонардо!
Панове,
це все, звичайно, страшенно весело,
але в цьому домі я прошу дотримуватися законів ґречності.
Бо інакше ми просто звірі.
Вибачте, віконтесо.
Ви маєте рацію, засуджуючи наше звірство.
Але мушу сказати,
Леонардо надзвичайно пощастило
завоювати жінку ваших чеснот
після такого розпусного життя.
Якось я провів кілька днів із Леонардо в Пізі,
і за три ночі
я бачив або чув, як той чоловік злягався з дюжиною жінок!
Більшість були повіями, іноді по кілька,
а це доволі багато, як для такого потворного пана.
Досі пам'ятаю його набрякле обличчя, коли він намагався вдути тринадцятій.
Так, чоловіки в молодості бувають дикі.
Але можу вас запевнити, відколи я його знаю, він взірець чеснот.
Без сумніву. Він дуже вірний, віконтесо.
Але я не здивований, що він поїхав купити скло,
щойно закріпив ваш шлюб.
Розумієте, віконтесо,
Леонардо любить скло.
Вибачте, панове.
Мені раптом стало зле.
Даруйте.
Барде! Пісню, щоб підняти настрій!
Була собі одна мужів ватага
Що захопила барда-бідолаху
А гості на віллі Від смерті відбились
І барда звільнили Благаю, мій Боже
Я в полі поможу
Прошу, допоможіть.
Ура!
Допоможіть.
Не сприймайте близько до серця.
Він підпарканний недоумок, негідний вашої присутності.
Дюжина повій? З Пізи?
Ти коли-небудь бачила пізанську жінку? Їхні руки вкриті волоссям.
Усе це неправда. Цей шакал скаже що завгодно задля сміху.
Так, він хотів вас роздратувати.
Його лякає ваша доброчесність.
-Справді? -Авжеж.
Він боягузливий хлопчисько,
який мусить налякати, щоб почуватися чоловіком.
Не дайте йому знущатися із себе. Ви господиня цього дому.
Дякую, Лічиско.
Не знаю, що б я без тебе робила.
Віконтесо, я хотіла б дещо обговорити, якщо ви…
Це особиста справа.
Місіє?
Залиш нас, будь ласка.
Така віддана, як реп'ях волоссю.
Місіє!
Хочете, щоб я взагалі вийшла?
Що ж, кажи.
Гарний.
Так.
Належав моїй матері.
Пам'ятаєте ту ніч, коли я сюди прибула?
Я казала правду.
Я не була служницею, поки не прибула на віллу Санта.
Моя служниця, Лічиска,
напала на мене і залишила в річці помирати.
Я вижила,
але поки я сюди прийшла,
вона вас усіх зачарувала, і ви повірили, що вона шляхетного роду.
Мені було так страшно залишитися там самій,
що я погодилася підіграти.
Але я синьйора Філомена.
Я народилася благородною дочкою Едуарда Флорентійського.
Тож я прошу вас, як подруга й жінка шляхетного роду,
допомогти мені розвіяти злі чари Лічиски
і повернути моє законне місце.
Місіє!
Допоможи!
О, Місіє. Дитинка сердиться.
О ні. Мабуть, її щось засмутило.
Спокійно, падроно.
Яблуня й тюльпан росли
На лугу гарненько
Аж раптом із шовковиці
Злетів горобчик маленький…
Я…
Господині потрібна тиша.
Яблуня й тюльпан росли…
Дякую, Місіє. Мені вже краще.
Я готова повернутися.
Дурноголовий…
Падроне Тіндаро, усе добре?
Ці сходи погано освітлені.
Хтось має негайно встановити бра.
Звук, наче міст рухнув.
Будь ласка, не коментуй моє громіздке падіння.
Я і так кепсько почуваюся.
Я дуже хворий!
Негайно зроби мені тонік від запаморочення.
Це кухня, а не аптека.
Тут має щось бути.
Використай свої плебейські знання.
Як бідні люди роблять тонік?
Вичавлюємо часник у чарівний плебейський сік.
Якщо думаєш, що це допоможе, я спробую.
Але додай щось пахуче. Якось я випадково з'їв сирий часник,
і мені не сподобалося.
Готуй!
Я відчуваю чергову хвилю запаморочення.
Може, за відсутності лікаря
вам слід пошукати втіхи в нареченої?
Вона найгірша з усіх.
Бачила б ти, як вона сміялася з мене, заохочуючи тих чоловіків.
Я віддав їй серце, а вона його розтоптала.
Вона зла, як і решта жінок.
Найогидніша помилка Бога.
Він прокляв світ у день, коли створив вас.
О боже, знову паморочиться.
Боже милосердний,
навіщо ти мене мучиш?
Чому обрав мене для цього життя болю й приниження?
-Яка несправедливість. -Господи милостивий!
Несправедливість?
Ви мали все,
крім прихильності людей,
бо спілкування з вами водночас і дратує, і хилить до сну.
Бути поруч із вами — це пекло.
Не дивно, що Діонео вас труїв.
Мені не подобається, що ти говориш. Помовч.
Будете вирішувати, хто говоритиме? Хто дав вам право?
У мене багато вчених ступенів.
Як ти смієш так зі мною розмовляти?
Негайно вибачся!
Інакше що?
Що ви мені зробите?
Так отож.
Нічого ви не зробите.
Бо ви просто переляканий,
жалюгідний хлопчисько.
Думаєте, жінки псують вам життя?
Та ви далі свого носа нічого не бачите.
Ви навіть не чоловік.
Ви боягуз.
Ви хробак.
Було б добре зробити нам усім послугу і розчавити вас,
як того боягузливого хробака.
Ви мені огидні.
Маєш рацію. Я хробак.
Огидний нікчемний хробак.
Тихо!
Пий!
У нас усе добре, віконтесо?
У нас усе добре.
Чого ти хочеш?
Дивіться, друзі.
-Що? -Друзі.
Вибач, господиня може бути примхливою.
Не треба.
Можна сказати дещо, що тебе підбадьорить?
Я налила оцту в келих Лічиски.
-Друзі. -Що?
Друзі.
Близько.
Ніздря. Цілься в ніздрю.
Ану вставай!
Вставай!
-Маґніфіко! -Я досі тут.
Ура!
У мене є оголошення.
І це, по-твоєму, оголошення?
Ура!
Бруно!
Гаразд, ні, я…
Друзі, у мене оголошення. Я маю дещо сказати.
Так!
Рідня!
У мене є оголошення.
Ненавиджу свого чоловіка!
-Так! -Фу!
Обожнюю цю віллу!
Так!
У мене теж є оголошення.
Уже пізно, правда?
Так.
Як швидко минає час серед потішних приятелів.
Може, нам уже варто лаштуватися до сну?
У мене оголошення.
Ні.
Я на боці красеня-лікаря.
Барде, сальтарелло!
Танцюймо, поки живі,
а мої стегна ще молоді.
Гей!
Швидше.
Так!
Ходімо святкувати деінде.
Сіріско, ходімо в салон Леонардо.
Салон? На віллі немає салону.
Так, на віллі немає салону.
Тут є салон.
Ходімо, друзі.
-Ходімо. -Дорогу!
Сюди.
Гей!
Леонардо не пускає сюди гостей,
але оскільки це ви, Руджеро, ми зробимо виняток.
Звісно.
От паскудник.
Так.
О, Леонардо!
Трохи перебрав із розміром фігового листка, як на мене.
Але вам краще знати.
Що це таке?
А ви не пробували?
Дуже шкода.
Панфіло, ви їй завинили.
Ні, я маю на увазі…
це.
Ця кімната.
Це перлина вілли Санта — салон Леонардо.
Ви казали, що ви грішниця, так?
Якщо ви справді любите грішити,
тут можна вповні віддатися гріху.
Пані та панове, наповніть чаші.
Час для гри.
-Гей. -Якої гри?
-Пассателла. -Пассателла.
Пассателла!
Трішки.
Маю надію, я в команді здорованя.
Зажди, прошу.
Ти, мабуть, про мене думаєш.
Недобре.
Мабуть, недобре про мене думаєш.
Упродовж кількох тижнів я хочу…
Я намагаюся сказати, що ти помиляєшся.
Мої дії були виправдані.
Я порядний чоловік і геніальний лікар.
Але правда в тому…
Я шарлатан.
Та я хочу стати кращим.
Справді. Щоб бути гідним тебе.
Пообіцяй, що коли ми обоє опинимося в пеклі,
ти мене знайдеш.
Це, мабуть, дуже весело.
Мабуть.
Уявіть — бути настільки вільною.
Жити без сорому чи страху перед гріхом.
А чому нам не можна?
Жити в гріху?
Жити вільно.
Чоловіки живуть. Поводяться, як тварини, і все в них добре.
Класика.
Гадаю, я б хотіла бути твариною.
Гадаю, я теж.
Так.
За вільне життя.
-Вам весело? -Ні, мені не весело.
Вимагаю, щоб ця худоба негайно пішла.
Вибачте, це було б неввічливо.
Зрештою, їх запросив Леонардо.
І, як на мене, вони веселі…
у лякливий спосіб.
Мені байдуже.
Господиня дала тобі наказ.
Ти мусиш його виконувати.
Якщо ви така всемогутня, скажіть їм.
Як ти смієш?
Непокірливий бевзь, з якого жодної користі!
Жодної користі?
Гадаю, я був набагато кориснішим,
коли змушував вас стогнати щоночі.
О так. Непогано.
Сподіваюся, ти кинув кості.
Комусь пощастить!
Руджеро!
Гаразд, ось як…
-Усе добре? -Ні.
Усе погано.
Досить з мене. Настав час Руджеро дізнатися правду.
Я думав про це.
Здається, він не той, хто нам допоможе.
Він надто безрозсудний для нашої мети.
Пампінея божевільна. Вона скажена.
Поки вона тут головна, ми приречені.
Але цей диявол і його чотири вершники
зжеруть усі наші запаси за кілька днів.
І спалять віллу вщент.
Прикро, але Пампінея — менше зло.
Вона руйнує віллу. Вона мене руйнує.
Вона зачепила твої почуття,
які, боюся, затьмарюють твій і без того куций розум.
Я наполягаю, щоб ти залишив махінації розумнішому й кмітливішому.
Я із цим розберуся.
Ваша правда, падроне.
Ви розумнішіший за мене.
Розумніший.
Браво, Нейфіле.
Тоді вирішено.
Я падроне. Нейфіле — моя заступниця.
У нас питатимуть дозволу випити.
Якщо дамо дозвіл, пийте.
Якщо відмовимо, то мусимо пояснити причину.
Що тут веселого?
Побачите. Почнемо з вас.
Попросіть дозволу випити.
Можна випити?
Залишу це на розсуд вашої благочестивої дружини.
Як я казала, він брехун.
Він заплатив людині й змусив мене повірити, що Бог мене любить.
Хіба чоловік так робить?
Але Бог вчить нас любити грішника
і ненавидіти гріх.
Тож…
пий, бідний грішнику.
Пий, бідний грішнику.
Грішник!
Можна випити, падроне?
Ні. Так буде краще для килимів.
І не кажи.
Ти не втілення сили.
Смішно, бо твоя сестра каже інакше.
-Що ти сказав про мою сестру? -Твоя сестра вважає мене сильним.
Вона насолоджується моєю силою, а я її.
О ні.
Цей ніс у мене від матері.
-Ти не хочеш цього, брате. -Ну ж бо, татку.
Заспокойтеся.
Господи помилуй.
Допоможіть.
Він мертвий.
Не сумуйте, друзі.
Він помер щасливим,
граючи музику.
Це набагато швидше і менше гною, ніж від чуми.
Запевняю вас, йому пощастило!
Марно це все.
Нудні, та ще й ненавидять нас.
-Атмосферу зіпсовано. -Так.
Ми ж покликали повій!
Так, покликали.
Вони от-от прийдуть.
Але вони ще тут не бували
і не знають, де двері для повій.
«Двері для повій»?
Раніше це був таємний вихід.
Зараз здебільшого використовується для входів.
Ого.
Досить!
Руджеро, ідіть геть!
Перепрошую?
Нарешті вибачення.
Але надто пізно.
Вам більше не раді в цьому домі.
Ви маєте негайно піти.
Але ми не маємо наміру йти.
До нас ідуть повії. Не хочемо здатися невихованими.
Забирайтеся!
Не дивно, що старий Лео втік.
Мабуть, зрозумів, яку величезну помилку зробив,
взявши шлюб із владною, закомплексованою бабою.
Тихо, собако!
Господиня дому попросила вас піти, і ви підете!
Я собака?
Дуже іронічно чути це від малої сучки-причепи.
Смердючий, старий, зморшкуватий пень.
Залиште цей дім і пошукайте собі інше місце.
Лоренцо, ця язиката служниця образила мої почуття.
Що нам з нею зробити?
Навчити її манер.
Саме так. Треба навчити її манер.
Місіє!
Ні! Геть від мене! Місіє!
Допоможіть! Геть від мене!
Ні!
Не стримуйся, Лоренцо. Добре її провчи.
-Пампінеє! Допоможіть! -Навчи її манер.
Відпусти її! Вона шляхетна пані!
Відпусти її!
-Мала сучка збожеволіла. -Я не божевільна.
Я не божевільна!
Це синьйора Філомена,
з роду Едуардо, кузина Леонардо.
Вона ваша сім'я.
А я її служниця, Лічиска.
Це правда, присягаюся.
Ми подорожували разом, але потім стався нещасний випадок.
Я думала, вона мертва.
І коли я приїхала сюди…
Я назвалася її ім'ям.
Але це брехня.
Я просто Лічиска,
її служниця.
А вона синьйора Філомена, і з нею треба поводитися відповідно.
Оце так історія.
Кожне слово — правда.
Опусти мене, тварино!
Лоренцо, опусти її.
Опусти її.
Якщо це правда, то вона рідня.
О, яке захопливе зібрання.
Брехуни, самозванці,
отруйники, підлабузники.
Банда негідників ховається в домі мого кузена за його відсутності.
І де, на бога, цей чоловік?
Маєте рацію. Леонардо не купує скло.
Він відвідує смертне ложе однієї венеційської повії.
Жінки на ім'я…
Бельфіоре.
Щойно він вас запросив, як йому повідомили про її хворобу,
і він поїхав до неї.
Сіріско мені все розповів, і…
І ми збрехали, бо хотіли приховати це від його дружини.
Як бачите, вона дуже емоційна, відколи зачала дитя.
Вибачте, віконтесо.
Бельфіоре, кажеш?
Мабуть, новенька.
А що із цими двома?
Вигнати їх.
Вони самозванки, як ви й казали.
Небезпечно ділити дах із брехунками.
Повністю підтримую.
Вони поглузували з нас.
Це вона винна.
Ви обоє тижнями нам брехали.
Вам більше немає віри.
Одна з них — рідня,
але я вже не впевнений, хто саме.
Я збережу вам життя,
але ви негайно покинете віллу.
А якщо повернетеся, ми вас уб'ємо.
Забирайтеся геть.
Ну ж бо.
Геть.
Геть звідси.
-Забирайтеся. -Ні.
-Ви його чули?
Геть.
Я радий, що ми все владнали.
Руджеро!
Не слухайте Пампінею. Вона бреше.
І в мене є докази.
Вона не брала шлюбу з Леонардо. Вони навіть не знайомі.
Він помер від чуми до того, як усі приїхали.
-Леонардо… -Ні.
Дитина, яку вона носить, не від Леонардо. Вона не має права на цю віллу.
Тому ми запросили вас.
Вілла ваша. Ви наступний у черзі.
Прошу вас заявити про своє право і позбавити нас її божевілля!
Ти…
відрізав голову моєму кузену?
Ні, вона відпала.
Я хотів принести все тіло, але не міг зрушити його з місця.
А в процесі голова відпала і…
Але так краще. Голова легша й ефектніша.
Геть з вілли.
Що?
Святенниця може залишитися.
Лікар теж.
Позбудьтеся решти.
Якщо відмовляться йти,
убийте їх усіх.
Час іти, бувайте.
Ходімо. Пампінеє, ідіть.
Ідіть.
Геть!
Місіє!
Кінчив, як дракон.
Ані слова про це.
Геть!
Що там таке? Вони прийшли подивитися?
-Тихо! Ідіть. -Що?
-Ідіть. -Чому?
-Ворушіться! -Боже!
-Швидше! -Ну ж бо.
-Швидко. -Обережно.
Треба бути обережними.
-На луг! -Допоможіть!
Допоможіть, я поранився.
Хто ці люди?
О, добре. Повії прийшли.
Вітаю!
Ви повії?
-І заходите крізь мій парадний вхід? -Так.
Заходьте.
Зігрійтеся, дівчатка.
Сюди, святеннице.
Нейфіле, що ти робиш?
І що тепер?
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин