No ens podem quedar aquí.
Que s'estengui el pànic!
- Sirisco! - Hòstia!
Hem de tornar a entrar.
El boig de la destral ens matarà.
Vols que faci aparèixer espases?
- Para! - No ho sé!
Si no tornem a entrar, cridaré.
No em demaneu solucions, perquè és obvi que no en tinc cap!
- La capella. - Les claus són dins.
- Ximple. - No siguis cruel.
- No siguis idiota. - Anem als estables.
Però fan pudor.
Tinc intolerància als cavalls.
I a la fusta.
I no suporto la pudor!
He d'anar a buscar la meva dona.
L'he de salvar.
Espereu…
Ha deixat la dona dins?
Quina mena d'home és?
Pànfilo! No podeu…
No ho feu, caureu.
Caieu, Pànfilo. Caieu!
Teniu por?
No.
Quan us he vist, ho he sabut.
Que em podríeu prendre?
Que vós volíeu que us prenguessin.
Seguiu escalant, Pànfilo.
Quan tingueu el cervell esclafat a l'empedrat,
no em fareu gens de pena.
- Silenci! Els alertareu. - No em facis callar!
Molt bé, doncs crideu fort. A veure…
Que ens estem intentant entretenir.
Alto! Intrús! Violador!
Pànfilo.
No us heu precipitat a la mort com esperàvem?
Heu vist aquell bèstia? Us ha ferit?
- Ha entrat a la vil·la. - I la vostra esposa?
Se sap cuidar sola.
Quin marit!
Parlant de marits, ha estat un plaer conèixer el vostre.
Vós també l'heu conegut avui.
Què us ha semblat? Bastant mort?
- Heu vist el doctor? - No.
I la senyora Filomena, la meva promesa?
He de revelar una cosa que la destrossarà.
De senyora, res.
- Què? - La Filomena no era la Filomena.
I qui era la Filomena?
- La Licisca. - La criada.
On éreu?
La Licisca era la criada i la Filomena, la senyora.
Es van intercanviar i les han expulsat.
Dieu que soc víctima d'un intercanvi fraudulent?
Tots en som víctimes. Jo més que ningú!
Per què ens han expulsat?
Bé…
El Pànfilo va creure que seria una idea fantàstica i meravellosa
convidar una banda d'assassins satànics.
Tot va començar quan la Pampínea va fingir estar casada
i màgicament embarassada del nostre amfitrió mort!
La qüestió és que som aquí per culpa del Pànfilo!
La senyora Stratília ha preguntat per què ens han expulsat a nosaltres.
Bé, som tots aquí
perquè el Sirisco ha profanat el cadàver del Leonardo.
El Leonardo no era a Venècia?
Esteu prenyada?
Sí! És clar que estic embarassada, ogre!
I qui és el pare?
Cal que repassem tota la història?
El fet, fet està.
Tot aquest embolic és culpa meva!
Jo els he portat aquí.
Ben dit, és tot culpa teva.
Creia que per fi anava bé.
Però soc idiota. Soc idiota.
- No ets idiota, només estúpid. - Doncs estúpid.
Coincideixo.
Doncs estúpid.
Mare meva, mireu-nos.
A la intempèrie…
sense coixí.
Feu servir les meves cames.
Les teves cames no són coixins. Són cames.
Em sap greu que no ho siguin.
Tant de bo ho poguessin ser.
Ho intentarem.
No he pogut ni fer el ressopó.
Calleu.
Vós hauríeu de plorar més que ningú.
La vostra esposa està atrapada en aquella casa plena d'assassins
i no l'heu pogut salvar.
Fosc, és fosc. És molt fo…
Mare meva. Vinga! Camineu.
No em puc creure que torni a ser fora. Tu no saps com és això.
Glaçades, captaires moribunds,
estranguladors de dones guapes…
- Som a l'infern, Licisca. - L'infern sou vós.
On ens ha deixat aquell túnel?
Hauria de ser davant del foc, amb els peus fumejant.
Els vostres desitjos s'haurien de complir a l'instant.
Les vostres reflexions sempre són molt útils.
- On anem? - On us penseu que anem?
Tornem a Florència.
Ara?
No, ens quedarem aquí
per veure quina mena de bèsties apareixen de nit.
- Mare me… Pareu. Silenci. - No puc caminar en la foscor.
- No m'hi obliguis! - Entesos.
Buscarem un refugi.
- Aquí? - No podem tornar.
Vós podríeu. Sola.
- Com estàs tan tranquil·la? - No ho estic.
Estic morta de por.
Però, com sempre, les vostres emocions primer.
Esteu acaparant tota la por i no en queda per a mi.
Genial. El lloc més fosc del bosc.
No voleu caminar, no voleu parar.
Quin fàstic.
Odio això i t'odio a tu.
Una rebequeria, fantàstic.
El vostre pare arrufaria el nas fins al front.
Ens han expulsat per culpa teva i del teu joc.
- Us he salvat la vida. - Ha estat la Misia.
Si ella no hagués dit res, tu hauries callat.
Hauria parlat… segurament.
Estava esperant el moment oportú.
Aquesta és la meva meitat de la cova. No t'hi acostis.
Molt bé.
Per què ho hauria de fer, tenint aquesta meitat, que és molt millor?
Mireu.
Un racó agradable, llis i còmode.
Perfecte. Gràcies per allisar-me'l, trol de la cova.
La cova és segura, no hi ha trols.
Espero que tingueu raó.
Ja sé que creus que no valc res, com el pare,
però sí que valc.
Jo mai he dit això,
i ell tampoc.
Torna el trol.
Et mataré.
Això és la pesta?
Mai l'havia vist actuar tan de pressa, però ho ha de ser. Es deu fer forta.
És important mantenir la calma.
- Porteu les cebes! - No!
Dioneo, on ets?
Allunya-te'n.
I l'ocell? Necessitem un ocell!
Dona'm una ceba. Una ceba!
Porta les cebes.
- Dona'm la mà, Neífile. - Verge!
- Espera. - Ostres.
- T'ajudo. - No, ja puc. No.
Puc jo sol. Ja puc.
Molt bé. Tu mateix.
Anem als jardins, Neífile. Aquesta casa està infestada.
- Hi he estat tota la nit. - Sí, ja ho sé.
Has tornat! On eres?
Poseu-los aquí.
Neífile, eleva una pregària d'agraïment
a Déu, el nostre salvador, per anihilar l'enemic
i protegir-nos a tots quan més ho necessitàvem.
No,
no ho faré.
No podeu manar la meva dona. No sou l'hereva de la vil·la.
Vós tampoc.
No hi ha hereu!
Sí que n'hi ha.
Què?
- Quan jo digui. - No funcionarà.
Silenci!
- Xit. - Mare meva.
Tres,
dos,
un.
Què collons…?
Mare meva.
Eh, no et passis!
No! Mare meva!
Pega-li més fort!
Retirada!
- Heu vist el doctor? - Em deceps, vell amic.
Sí!
Està bé?
Es recuperarà. Lliguem-lo, de pressa.
- Misia, ajuda'm. - Estic ocupada.
Hosti tu.
- Fent què? - Protegint-vos.
La violència és la millor opció.
És l'hereu de la vil·la.
Sí…
ho és.
I es mereix un respecte.
Tot el respecte.
Misia, porta-li la camisa.
Camisa.
Aparteu-vos. Va.
Senyor Tíndaro.
Noto com es mou.
Calmem-lo fent un parell de voltes més.
El dol passa factura.
Sou molt gentil de plorar-lo.
Quina mena de persona seria si no plorés el meu marit?
La meva història d'amor arriba a terme.
L'enyoraré.
Em referia al Dioneo.
Sí, a ell també el ploro, és clar.
Però era un canalla.
Fan bé al vostre fill
aquests passejos.
Segur que sent la vostra dedicació bastant…
intensament.
I no la meva angoixa, espero.
Detesto aquell fastigós, el Pànfilo.
Culpa qualsevol menys ell d'aquest embolic.
M'ha atacat repetidament.
Ha estat patètic, no?
És patètic, sí.
Com si no fos culpa seva que l'assassí envaís casa meva.
No tinc aliats?
No soc una vídua de dol?
No ho entén ningú.
Suposo que tu sí,
fins a cert punt.
Era maca?
Sí, era… Era maca.
I era molt dolça i li encan…
Vescomtessa.
Marxem d'aquí, si us plau.
Tornem a Florència. Aquí no hi tenim res.
Potser com a últim recurs.
Però no et preocupis.
Tinc un as a la màniga.
Encara no renunciarem a aquesta vil·la.
- Feia dies que només menjava ruibarbre. - Sí, me'n recordo.
Això està fet un desastre, no?
Vaja, la cuina.
Un lloc magnífic per pensar.
Vaja, hola, Stratília.
També vens a pensar?
Hola!
Hola.
Pensava en el meu metge adés viu, el Dioneo,
i les cruels vicissituds de la vida.
En tot cas, Stratília, tinc la cambra bruta
i em preguntava, Stratília, si la voldries netejar immediatament.
Ara mateix, no sé si m'entens.
Et necessito.
Torna'm a dir porc fastigós.
En privat.
De debò que estic molt trist.
- No. Mai més. - Per què?
Els nobles no haurien d'estar amb criats.
Per què?
Treballo per a l'home de la casa, que és mort.
Ho enteneu?
No hauria d'haver-me embolicat en això ni amb vós.
Ho hauria de saber.
- Doncs et pots retirar. - Estic netejant.
Doncs em puc retirar jo.
Me'n vaig.
No em tornaràs a sentir iniciar cap pensament
ni acabar-ne cap.
I és una gran pèrdua.
No em miris!
Necessiteu res? Sigui el que sigui, no ho tinc.
No necessito res.
Em cuido sola.
Ens dispenses?
Que si us dispenso?
- Es pot quedar. - No, no pot.
No, no pot.
- Com estàs? - Bé.
Bé, tinc un pla per al Ruggiero.
El teu últim pla, fer venir aquells homes, no ha acabat gaire bé.
No sembles trista.
Escolta, no parlem del passat, entesos?
- Necessito que m'ajudis. - Amb les teves maquinacions?
La pesta no durarà per sempre, cregui el que cregui ell.
Quan s'acabi, la vil·la podria ser nostra.
- És del Ruggiero. - Li és igual.
Creu que s'acaba el món.
Vull convèncer-lo de donar-nos-la.
- No li agrades. - Però tu sí.
Oi que sí?
Hem de trobar el camí.
No volem trobar el camí.
És ple de coses espantoses.
Desfarem els meus passos camp a través.
Tinc aquest viatge gravat a l'ànima.
No recordava que seguíeu la vostra ànima.
Molt bé. Aneu primera per variar.
Tu no saps com va ser.
- Sabeu què vaig recordar ahir? - Els principis que havies perdut?
La malvada Vitrucchia.
Jo no hi creia.
- I tant que sí. - No, i ara.
"Vitrucchia, Vitrucchia, el dimoni us maleí."
I apagàvem les espelmes i esperàvem.
No ens va arrencar les dents per moldre-les i fer sopa.
Era igual. Sempre ens espantàvem.
Em vas posar els pèls de punta parlant de trols.
Sí, també em vaig espantar una mica a mi mateixa.
Quasi us desperto per no estar sola, però no ho vaig fer.
Ben fet. No soc aquí per fer-te companyia.
No som amigues, estúpida.
Ja ho sé.
Mira, un llimoner.
Soc un geni.
Està podrida.
Hòstia.
Vaja, hola.
Per cert, el meu metge ha de ser enterrat com cal,
separat dels bergants i les putes.
De debò?
El Dioneo era amic d'un gran noble.
I el seu enverinador.
Enverinador, amic,
és tot el mateix.
Segur?
Doneu-me la pala.
Sí que soc un porc miserable.
Jo també.
Ets tu.
Estava fent exercici.
Calleu…
porc miserable.
- Fantàstic. - Sou patètic, dèbil, un ximple.
Els teus llavis…
són fantàstics.
Pega'm.
Més fort.
Porc fastigós.
Ets preciosa.
Us odio.
Noble idiota, insignificant i cobdiciós.
Els vostres homes han mort.
Sí?
Bé, algunes d'aquelles putes no feien massa bona cara.
Calandrino, no?
Em podries deslligar i donar-me una mica de vi?
El món, l'avern, és un infern.
El ferrer feia fum i foc ferrant.
És…
Benevent.
Pits?
Préssecs embolicats amb seda.
Bé doncs.
…de Benev…
Barbat de Benevent.
Les joies.
Barbat.
Benevent.
Hola.
Barbat…
- Eh! - Deixa'm passar.
No, que no entri.
- Soc la cap de família, Calandrino. - No ho és.
- Ell tampoc. - Ella menys que jo.
En quin sentit? Expliqueu-vos.
En caràcter, en esperit, en honestedat, en sinceritat.
Vós en teniu. Calandrino, insisteixo.
- Vós us sentiu? "Insisteixo"? - I vós?
Voltor carronyaire.
I aquest tocat, esquirol rabiós?
- Com…? - Dona estúpida.
Agafa-li el vestit, Neífile.
- No… - Bona sort.
- És seda veneciana, monstre!
- Marxeu d'aquí ara mateix. - No.
Sí!
No és la cap de família!
En què us puc ajudar?
No estic d'humor per xerrar.
Sí. Bé, llavors, ¿què us semblaria…
una proposta?
Una proposta?
Caseu-vos amb mi a canvi de la llibertat.
Podreu reclamar la vil·la i jo seré la vostra esposa.
I ofereixo
un dot considerable.
A banda dels vots, no cal que parlem.
De fet, preferiria evitar-ho.
Partim la vil·la pel mig. Vós una meitat, jo l'altra.
- De qui és el nen? - Direm que vostre.
I no voleu que parlem?
Hi insisteixo.
I el coloret?
Tinc el vostre destí a les mans.
El meu destí és el mateix que el vostre.
El mateix que el de l'Stecchi, el Bruno, el Lorenzo,
tots els meus amics i enemics.
- Aquelles putes també, m'imagino. - S'ho mereixien.
No m'interesseu gens ni mica.
Com flirtegeu.
No flirtejo.
Només dic la veritat.
Sou insulsa. Sou vella.
Esteu embarassada d'un altre home.
Del Sirisco?
Però, per sobre de tot, teniu molt mal caràcter.
El Leonardo mai s'hauria casat amb vós.
És clar que sí.
Quines penques pretendre casar-vos amb ell.
Però ja veig per què anheleu tant que us estimin
però no us han estimat mai ni us estimaran.
No pel vostre aspecte. Bé, no només pel vostre aspecte.
Sinó perquè sou una puritana patètica i egocèntrica.
Tothom a la vil·la us menysprea.
I segur que a Florència era igual.
Tots els homes veien a l'instant
que sou un secall i una harpia manipuladora i fugien.
En resum, en resposta a la vostra proposta,
preferiria follar-me un esbarzer que el vostre cos sec i desesperat.
Preferiria podrir-me aquí fins que la pesta se'ns endugui a tots
que apropar-me més a vós.
La meva resposta és no.
- Cometeu… - Ja us he respost. Marxeu.
Estic massa fart de la vostra cara de pomes agres per seguir discutint.
Què ha passat?
Què li heu dit?
Pànfilo, Neífile.
- En què us puc ajudar? - Què us ha dit la Pampínea?
M'ha proposat matrimoni a canvi d'alliberar-me.
I què li heu dit?
Bé, li he dit que m'ho pensaria, és clar.
Teniu una oferta millor?
Doncs sí.
Feu-nos majordoms.
A vós i la vostra esposa?
Sí. La vil·la seria vostra,
però no voldríeu passar el poc temps que ens quedi
en aquest cau sense amics.
Durem la finca mentre no hi sou.
Si mai torneu, tindrem la cervesa a punt.
Sabeu que vam cardar, no?
No us molesta?
Aquí mateix. Encara en podríeu sentir l'olor.
No li molesta que féssim l'amor?
No et molesta?
Em molesta.
Però no he vingut per això.
- Soc una bona esposa. - I jo no soc un bon marit?
- Hi ha coses de què no parlem. - Parleu-ne, si us plau.
Em vas dir que Déu havia enviat el Dioneo.
Em vas mentir sobre Déu.
Has jagut amb aquest assassí.
I tu m'has estat fidel?
I el sabater?
I tu i Lord Petti?
Allò eren… activitats fraternals.
- Em prens per ximple. - Amb raó!
Vas agafar el dit del cardenal. Vas caure dins un pou.
No m'estimes tal com soc?
És clar que sí.
Ets la meva companya.
I la meva amiga.
I la meva esposa.
Tinc certs defectes.
No defectes, sinó diferències.
Les compenso, no?
No esperava parlar d'això davant d'algú altre.
No n'hauries parlat mai.
Hauries mentit.
Quan et vaig veure amb ell…
Ens vau veure? En quin moment?
Silenci!
Quan et vaig veure…
em va fer feliç veure't feliç.
Sento no haver-t'ho pogut donar jo.
D'acord, ho faré.
Administreu la finca.
De fet, us la podeu quedar. Signaré el que vulgueu.
- Què? - Sí.
Porteu un notari o el que sigui.
Escolteu,
això és amor vertader, en certa manera.
Vós i l'home elegant.
Gaudiu-lo mentre duri.
Sí.
Em deslligueu i cardem?
O sense deslligar-me.
No.
Gràcies.
Esteu bé, Neífile?
Esteu pàl·lida.
Estic bé.
Quina llàstima.
Quin alliberament…
dir el que no dèiem.
Sí.
Em sento…
alleujat.
- Ha dit que sí! - Què?
De debò?
Et prometo, amor meu,
que en aquest nou capítol de la nostra vida…
no deixaré res per dir.
Ets la meva millor amiga.
- I tu el meu. - Mereixes que sigui sincer.
I tu també.
Comencem.
Ell ha mort i jo he sobreviscut.
Em sento malament, però he après a desconfiar dels sentiments.
Sirisco, talla una estàtua del Dioneo i posa-la aquí.
Que a la base hi digui:
"Dioneo de Gènova.
Va donar plaer físic a milers de dones."
Crec que li agradaria.
I afegeix-hi:
"Però mai va trobar l'amor."
És massa cruel?
Deixem-ho en "milers de dones".
Un home d'ànima imperfecta i cos fal·lible.
No valc res.
Sí que valeu.
Valeu molt.
No tinc res.
No tinc ningú.
Em teniu a mi.
Tu.
Sempre has sigut la meva amiga.
M'estimes?
És clar que sí.
T'estimo, Misia.
Jo també, vescomtessa. Jo també us estimo.
És clar que sí.
Vas perdre la teva estimada
i no la vam plorar.
- No. - No vam plorar la teva Parmena.
Ho sento molt.
- No passa res. - Sí.
No passa res, vescomtessa.
- No passa res. - Sí. Ho sento molt.
Podem fer-ho ara.
Què?
Per aquí. Aquesta branca em sona.
No pareu de dir això. Hauríem d'haver buscat el camí.
Creus que no sé fer res, no?
Exacte.
Ho veus?
Vau trobar això quan veníeu a la vil·la?
No, però m'enduc el mèrit de trobar-ho ara.
Hola?
- Hola. - Bon dia.
Hola, viatgeres. Com esteu?
Afamades. L'estómac se m'està menjant.
Entreu. Estàvem a punt de menjar. Quedeu-vos.
- Seria molt amable. - I ara!
És agradable tenir companyia.
Mario, tenim convidades!
Teniu una barraca preciosa.
És increïble que s'aguanti dreta.
Que generosa.
És un brou modest, però us refarà.
- Serà perfecte. - En gaudiré cada gota.
Entreu i seieu. Els altres s'esperen.
Fa molt bona olor.
Mario, no siguis maleducat. Saluda.
Mare meva.
- Què? Què passa? - No.
Què…?
- Mare meva. - No.
- Espera. Déu meu. - Mare meva.
- Són morts! - Enrere.
- Mare meva!
- Són tots morts! - Enrere!
- Mario! - Verge Maria santíssima!
La sopa és bona!
Encantada!
Vull tancar els ulls i no tornar a veure res però ser viva.
Ha estat esgarrifós, però almenys hem menjat.
"Almenys hem menjat"?
Gràcies al vostre pla genial d'evitar el camí,
estem amb els bojos i els morts.
El camí és infal·lible.
És una línia que et porta al lloc on vols anar.
És culpa vostra.
Heu fracassat.
Com goses?
Si tu no m'haguessis tirat pel pont…
- Si m'haguéssiu deixat compartir el pa! - Tornem-hi!
Pel que sembla, sempre maneu vós.
Sobre el pa, sobre mi!
Me'n torno a Vil·la Santa.
¿Amb el botxí i els suposats amics
que ens van dir "marxeu o moriu"? Ben pensat.
Jo tinc una amiga de debò allà, la Misia.
L'única amiga que per fi he fet, la meva primera amiga.
La vostra primera amiga? Això sí que és bo!
Per què ho dius? No he tingut mai cap amiga de debò.
- Verge santíssima! - Què?
Jo! Jo era la vostra amiga!
Érem amigues fins als dotze anys, quan per algun motiu
em vau tallar els cabells per Sant Rafel.
- No és veritat. - I tant que sí.
Me'ls vau tallar,
en vau presumir i no em vau tornar a parlar com a amiga.
- Havia de passar. - Per què?
Vaig descobrir que eres la criada.
El vostre pare no era així.
Ell era amable.
T'hi assembles més tu que jo.
Això creieu?
Sí.
O sigui…
que no podíeu ser amiga meva,
però podeu ser amiga de la Misia.
Quina diferència hi ha?
No ho sé.
Però sé que s'està ponent el sol
i no em vull tornar a quedar a les fosques.
Aquesta vegada no esteu sola.
Esteu amb mi.
I la Vitrucchia.
- Aquella era ella. - Calla.
Travessem les arrels d'amargor
que formen el mont
fins que som mers bocinets
de la terra.
El vent dispersa els cossos
pel món superior
i amb compte els converteix
en pols.
Gràcies per deixar-me honrar-la.
Gràcies per deixar-m'hi ser.
Amigues?
Amigues.
Les amigues s'animen.
Què t'animaria a tu?
M'agradaria marxar d'aquí i no tornar.
Potser seria el millor.
Deixar que el Ruggiero trepitgi tothom.
Estimada amiga,
la meva amiga vertadera,
que sempre m'acompanya.
Sí.
Què passa?
M'ajudes a fer una cosa?
Molt bé, vaig a veure què fan els porcs. Marxo.
No em seguiu.
- Et puc ajudar? - No.
Per què? Soc més fort del que sembla, ja ho saps.
No.
Ens hem trobat.
Jo tinc la meva vida i vós la vostra. Respecteu la distància.
Com està la dama trasbalsada?
Vol…
que us mati…
perquè res s'interposi entre ella i la vil·la.
Quina desgràcia.
No vull.
No en sortirà res de bo, d'aquest lloc.
Però si us mato…
Què?
No ho suportaré.
Doncs no ho facis.
És la meva senyora.
Què vols que faci?
Que et doni permís?
Ho… Ho faríeu?
Tu aquí demanant-me permís per matar-me
i ni tan sols soc l'hereu de la vil·la.
Bravo.
- Sents? No soc l'hereu. - Beveu.
- Feu un glopet. - No soc l'hereu.
Ben planejat.
Creia que era verí.
Creia que potser…
No soc l'hereu.
Què?
Sortiu.
No soc l'hereu.
Subtítols: Maria Romero Soronellas