DEKAMERON
Nem maradhatunk idekint!
Pánikoljunk!
- Sirisco! - Istenem!
- Juttass vissza a villába! - A baltás őrült fejünket veszi!
Mit tegyek? Növesszek kardot a kezemből? Állj le!
Nem tudom!
Ha nem juttatsz vissza, sikítok!
Ne nézzen rám, én nyilvánvalóan nem tudom a megoldást.
- A kápolna! - Bent van a kulcs.
- Te ostoba! - Kérlek, ne gorombáskodj!
Ne légy hülye!
- Menjünk az istállóba! - A büdös istállóba?
Lóallergiám van.
És faallergiám.
És allergiás vagyok a bűzre!
Visszamegyek a feleségemért.
Meg kell mentenem.
Várjon…
Bent hagyta a feleségét?
Milyen férfi az ilyen?
Panfilo! Haver, ne…
Ne csináld ezt, lezuhansz!
Zuhanj le, Panfilo! Zuhanj!
Félsz?
Nem igazán.
Amint megláttalak, tudtam.
Hogy megkaphatsz?
Hogy azt akarod, hogy megkapjanak.
Mássz csak, Panfilo!
Amikor az agyad szétloccsan a kövön, egy csepp együttérzést se mutatok majd.
- Csendet! Még meghallják! - Ne intsen csendre!
Rendben, akkor sikítson! Lássuk…
Mulattatni próbáljuk a vendégeinket.
Megállj! Behatoló! Erőszaktevő!
Panfilo.
Akkor nem haltál szörnyet, ahogy reméltük?
Láttad a vadembert? Megvágott?
- Láttam visszamenni. - Megtaláltad a feleséged?
Tud vigyázni magára.
Férjek gyöngye.
Ha a férjeknél tartunk, élmény volt megismerni a tiédet.
Gondolom, te is most láttad először.
Milyennek találtad? Halottnak?
- Láttad az orvost? - Nem.
És Filoména kisasszonyt, a menyasszonyomat?
Olyan hírem van a számára, amitől teljesen összeomlik.
Nem kisasszony ő.
- Mi? - Nem Filoména volt Filoména.
- Akkor ki volt Filoména? - Licisca.
- A szolga? - Lemaradtál?
Licisca volt a szolga, Filoména a hölgy. Cseréltek, és mindkettőt száműzték.
Azt mondod, hogy szerepcsere áldozata vagyok?
Mind áldozatok vagyunk.
- Legfőképp én! - Miért száműztek minket?
Nos…
Panfilo remek és örömteli ötletnek tartotta,
hogy gyilkos sátánistákat hívjon az otthonomba.
Úgy kezdődött, hogy Pampinea eljátszotta, a halott háziúr elveszi és teherbe ejti.
Az a lényeg, hogy Panfilo miatt jártunk így!
Stratilia kisasszony azt kérdezte, hogy minket miért száműztek.
Nos, mind azért vagyunk itt,
mert Sirisco megszentségtelenítette Leonardo holttestét.
Leonardo nem Veneziában volt?
- Terhes vagy egyáltalán? - Igen!
Persze, hogy az vagyok, te szörnyeteg!
Akkor ki az apa?
Muszáj újra kinyitni a történelemkönyvet?
Ami volt, elmúlt.
Az egész az én hibám!
Én hívtam ide őket!
Igazad van. A te hibád.
Azt hittem, végre támadt egy jó ötletem. De csak egy idióta vagyok.
- Nem vagy idióta, csak hülye. - Hülye, igen.
Egyetértek.
Hülye, igen.
Istenem, nézz le ránk…
itt fagyoskodunk…
párna nélkül.
A lábam lesz a párnája.
A lábad nem párna. A lábad láb.
Sajnálom, hogy nem párna.
Bárcsak az lehetne.
Kipróbáljuk.
Még esti nasit sem ettem!
Fogja már be!
Neked kellene a legkeservesebben sírnod.
A feleséged be van zárva a gyilkosokkal teli házba,
és nem tudtad megmenteni.
Sötét van. Nagyon. Olyan sötét, hogy…
Istenem, mozogj! Menj tovább!
El se hiszem, hogy megint idekint vagyok. Nem tudod, milyen ez.
Dermesztő hideg, haldokló koldusok, gyönyörű nőkre pályázó fojtogatók.
- A pokolra jutottunk, Licisca. - Te vagy a pokol.
Hol jöttünk ki az alagútból?
Olyan meleg tűz mellett kellene ülnöm, hogy füstöl a lábam.
Mindent meg kell kapnod, amint eszedbe jut.
Mindig nagyon hasznosak ezek a gondolataid.
- Mégis, hová megyünk? - Szerinted hová?
Hazasétálunk Firenzébe.
Most?
Nem, itt is maradhatunk,
és meglátjuk, milyen lények látogatnak meg az éjszaka.
- Csitt! - Nem tudok tovább sétálni a sötétben!
- Ne kényszeríts! - Rendben.
Meghúzódunk pirkadatig.
- Itt, kint? - Nem mehetünk vissza.
Te visszamehetnél. Egyedül.
- Hogy lehetsz nyugodt? - Nem vagyok az.
Rettegek.
De mint általában, a te érzelmeid az elsők.
Elhasználod az összes félelmet. Nekem már nem jut.
Remek. A legsötétebb hely az erdőben.
Nem akarsz se menni, se megállni.
Gyűlölöm ezt.
- Gyűlölöm ezt, és gyűlöllek téged. - Hisztizik. Csodálatos.
Ha apád itt lenne, kiforgatná a szemét a fejéből.
Tudod, hogy a kis álruhás játékod miatt zavartak el.
- Megmentettem az életed a villában. - Misia mentett meg.
- Ha nem szólal fel, te se szólsz. - Előbb-utóbb felszólaltam volna.
Csak a megfelelő pillanatot vártam.
Ez az én oldalam a barlangból. Ne gyere ide!
Rendben.
Miért tenném, ha egyszer az enyém a barlang jobb oldala?
Ide nézz!
Egy kellemes, kényelmes, sima fekhely.
Köszönöm, hogy lesimítottad, barlangi troll!
A barlang biztonságos és trollmentes.
Remélem, igazad van.
És tudom, jelentéktelennek tartasz, mint apám, de nem vagyok az.
Sose mondtam ezt,
és ő se.
Jaj, visszajött a troll!
Megöllek!
Asszony, ez a fekete halál?
Eddig nem ölt ilyen gyorsan, de csak az lehet.
Talán erősödik a betegség.
Fontos, hogy mind nyugodtak maradjunk.
- Hozd a hagymákat! - Ne!
Dioneo, merre vagy?
- Isten! - Túl közel vagy.
Hol van a madár? Madár kell!
Hagymát kérek! Hagymát!
Hozd a hagymákat!
- Add a kezed, Neifile! - Jézusom!
- Itt vagy! - Istenem!
- Hadd segítsek! - Nem, elbírom. Nem kell.
Menni fog. Megoldom.
Ahogy gondolod.
Menjünk a kertbe, Neifile! Hagyjuk el a fertőzött házat.
- Egész éjjel itt voltam. - Tudom.
Visszatértél! Hol voltál?
Tedd ide őket!
Neifile, imában köszönd meg Istennek, hogy lesújtott ellenségeinkre,
és mindnyájunkat megvédett a szükség órájában.
Nem.
Nem imádkozom.
Nem parancsolgathatsz a feleségemnek.
- Nem te vagy a villa örököse. - Te sem.
Nincs örökös.
De, van.
Mi?
- Ha szólok. - Nem lesz jó.
Csendet!
- Csitt! - Istenem!
Három,
kettő,
egy.
Mi a faszom?
Istenem!
Hé! Hagyd abba!
Istenem, ne!
Üsd meg erősebben!
Visszavonulás!
- Láttad az orvost? - Csalódtam benned.
Igen.
Jól van?
Helyrejön. Gyorsan kötözzük meg!
- Misia, segíts! - Elfoglalt vagyok.
Istenem, kérlek!
- Mivel? - Önt védem.
- Az erőszakkal kellett volna kezdeni. - De ő a villa örököse.
Igen…
az.
És tiszteletet érdemel.
Sok tiszteletet. Misia, hozd az ingét!
Ing…
Menj innen! Mozgás!
Signor Tindaro!
Érzem, hogy mocorog odabent.
Sétáljunk tovább, hogy megnyugtassuk!
A gyásznak nagy ára van.
Kedves, hogy meggyászolja.
Ki lennék, ha nem gyászolnám a saját férjem?
Úgy tűnik, véget ért a kis szerelmi történetem.
Hiányozni fog.
Dioneóra gondoltam.
Igen, természetesen érte is gyászolok.
Bár gazember volt.
Jót tesznek a fiának
ezek a kellemes séták.
Biztos, hogy érzi, milyen erős…
az odaadása.
Imádkozom, hogy ne a kétségbeesést érezze. Gyűlölöm azt az alattomos Panfilót.
Próbálja elkenni a felelősséget a kalamajkáért.
Többször is nekem támadt.
- Igazán szánalmas volt, nem? - Egyetértek, szánalmas.
Mintha nem az ő hibájából támadt volna az otthonomra a gyilkos.
Nem szereztem szövetségeseket?
Nem volnék gyászoló özvegy?
Senki nem ért meg.
Bár gondolom, te megértesz
a magad szintjén.
Kedves volt?
Igen, nagyon kedves volt.
És nagyon szelíd, és imádta a…
Viscontessa?
Kérem, menjünk innen!
Térjünk vissza Firenzébe! Itt semmi nincs a számunkra.
Talán utolsó lehetőségként.
De ne félj,
még egy lehetőségünk maradt.
Nem adjuk még fel a villát.
Napok óta csak rebarbarát ettem.
Igen, emlékszem.
Nagy itt a rendetlenség, nem?
A konyha.
A legjobb hely az elmélkedésre.
Szia, Stratilia!
Te is elmélkedni jöttél?
Helló!
Helló.
Az egykor élt orvosomra, Dioneóra gondoltam,
és az élet kegyetlen viszontagságaira.
És Stratilia, elég mocskos a szobám,
és szeretném, Stratilia, hogy azonnal takarítsd ki.
Most rögtön.
Azonnal kellesz.
Hogy nyomorult kismalacnak nevezz.
Kettesben.
Nagyon szomorú vagyok.
- Nem. Soha többé. - Miért?
Mert a nemesek egymáshoz valók, nem szolgákhoz.
Miért?
A ház ura adott munkát, és ő meghalt.
Érti?
Nem kellett volna elviselnem se ezt, se magát.
Ostobaság volt.
- Ebben az esetben elmehetsz. - Takarítok.
Akkor én megyek.
Távozom.
Soha többé nem hallgathatod meg egy gondolatomat sem.
És ez igen nagy veszteség.
Ne nézz rám!
Kell valami? Akármi is az, nincs.
Nem kell semmi.
Gondoskodom magamról.
Magunkra hagyna?
Hagyjam önöket magukra?
- Itt maradhat. - Nem maradhat.
Nem maradhat.
- Hogy vagy? - Remekül.
Van egy tervem Ruggieróhoz.
Az utolsó terved, hogy idehozd ezeket az embereket, nem végződött jól.
Nem tűnsz rosszkedvűnek.
Nézd, ne beszéljünk a múltról, rendben?
- Segítened kell. - Miben? A kis tervedben?
Akármit is hisz Ruggiero, nem tarthat örökké a pestis.
Ha véget ér, a miénk lehet a villa.
- De Ruggieróé. - Nem érdekli. Szerinte itt a világvége.
Meg akarom győzni, hogy adja nekünk.
- Nem kedvel téged. - Te téged igen.
Nem igaz?
Meg kell találnunk az utat.
Nem az út kell nekünk.
Rettenetes dolgokkal van tele.
A vidéken át követjük vissza a lépéseimet.
A lelkembe vésődött ez az utazás.
Elfelejtettem, hogy a lelkét követő típus vagy.
Rendben. Akkor kivételesen tájékozódj te!
Nem tudod, milyen volt.
- Tudod, mi jutott eszembe az éjjel? - Az elfeledett erkölcseid?
A gonosz Vitrucchia.
- Sosem hittem benne. - De igen.
Nem igaz.
„Vitrucchia, Vitrucchia, az ördög átkozta el a neved.”
Aztán elfújtuk a gyertyát, és vártunk.
Soha nem vitte el a fogunkat és őrölte porrá a levesébe.
Nem számított. Mindig megijedtünk tőle.
Halálra rémítettél tegnap a trollos témával.
Tudom. Önmagamat is megijesztettem egy kicsit.
Majdnem felkeltettelek társaságnak.
De nem tettem.
Jól döntöttél. Nem társaságnak vagyok itt.
Nem vagyunk barátok, te buta.
Tudom.
Nézd, egy citromfa!
Zseni vagyok.
Ez rothadt.
Istenem!
Üdv!
Az orvosomnak rendes temetés kell, távol a gazemberektől és szajháktól.
- Komolyan? - Dioneo egy nagy nemes barátja volt.
És a megmérgezője.
Mérgező, barát,
egyre megy.
Valóban?
Add ide az ásót!
Tényleg egy nyomorult kismalac vagyok.
Én is.
Te vagy az.
Csak tornáztam.
Fogd be…
nyomorult kismalac!
- Fantasztikus. - Szánalmas, gyenge és ostoba vagy.
Az ajkaid…
fantasztikusak.
Pofozz meg!
Erősebben!
Mocskos disznó!
Gyönyörű vagy.
Gyűlöllek.
Mohó kis nemes idióta.
Meghaltak az emberei.
Valóban?
Belegondolva némelyik szajha kicsit nyirkos volt.
Calandrino, ugye?
Eloldoznál és hoznál egy kis bort?
A világ bűzlik Mint a pokol tornáca
Lakoma éhínségben, aszályban.
Ez…
Benevento.
- A melleim? - Selyembe bugyolált barackok.
Nos, akkor…
Benev…
Beneventói Barbatus.
Az ékszereket!
Barbatus.
Benevento.
Szia!
Barbatus.
Calandrino, engedj be!
Ne engedd be!
- Én vagyok a családfő, Calandrino! - Nem ő a családfő.
- Ő sem az. - Kevésbé az, mint én.
Milyen értelemben? Kérlek, világosíts fel!
Jellemben, szellemben, őszinteségben, nem hazugságban.
Calandrino, ragaszkodom hozzá.
- Hallod magad? „Ragaszkodom hozzá.” - És te?
Te vérszívó keselyű!
Láttad már a kalapod, te mérges mókus?
- Jaj, te… - Te ostoba nőszemély!
Fogd meg a ruháját, Neifile!
- Ne merd… - Sok sikert!
- Ez velencei selyem, te szörnyeteg!
- Azonnal távozz innen! - Nem.
Igen!
Nem ő a családfő!
Miben segíthetek?
Nincs kedvem etyepetyéhez.
Igen. Nos, akkor, mit szólnál…
egy ajánlathoz?
Egy ajánlathoz?
Házasság velem a szabadulásodért cserébe.
Visszakövetelheted a villát, velem az oldaladon.
És bőséges a…
hozományom.
Az eskünkön kívül nem beszélnénk.
A legjobb esetben egyáltalán.
Vágjuk ketté a villát! Elosztjuk a két oldalát.
- Kié a baba? - A tiédnek mondanánk.
És nem beszélnél velem?
- Semmiképp. - Akkor minek a rúzs?
Ne feledd, a kezemben van a sorsod.
A sorsom az, mint a tied,
és ugyanaz, mint Stecchié, Brunóé, Lorenzóé,
az összes barátomé és ellenségemé.
- Gondolom, a szajháké is. - Azt kapták, amit érdemeltek.
Egyáltalán nem érdekelsz.
Te flörtölsz!
Nem flörtölök.
Őszinte vagyok, mint egy pap. Unalmas vagy és öreg.
Valami szerencsétlen fattyával vagy terhes.
Siriscóé?
De legfőképp rossz a személyiséged.
Leonardo sosem vett volna el.
De, elvett volna.
Ostoba hiúság, hogy magadénak mondod a kezét.
Bár látom, hogy miért csak szeretetre vágysz.
Amit sosem kaptál, és soha nem is fogsz.
Nem azért, mert nem vagy szép. Vagyis nem csak azért.
Hanem mert egy szánalmas, önző prűd vagy.
Nézd, hogy megvet az egész villa.
Ez biztos Firenzében is így volt.
Minden férfi rögtön észreveszi,
milyen keskeny csípőjű, levakarhatatlan boszorka vagy,
és elmenekül.
Tehát a válaszom az ajánlatodra az,
hogy inkább basznék egy rózsabokrot, mint a te szottyadt tested.
Inkább rohadok itt, amíg mindenkit elvisz a pestis,
mint hogy közelebb kerüljek hozzád.
A válaszom nem.
- Nagy hibát… - Kaptál választ. Távozz!
Unom a löttyedt arcod, nem akarok tovább vitatkozni.
Mi történt?
Mit mondtál neki?
Panfilo! Neifile!
Miben segíthetek?
Mit mondott Pampinea?
Házasságot ajánlott a szabadságomért cserébe.
Mit válaszoltál?
Természetesen azt, hogy átgondolom.
- Hacsak nincs jobb ajánlatotok. - De, van.
A birtokigazgatóid leszünk.
Te és a feleséged?
Igen. Így a villa a tiéd.
De természetesen nem akarnád a rövid fennmaradó időt
ebben a lyukban tölteni.
A távollétedben igazgatjuk a birtokot.
Ha valaha visszatérsz, a házi sör vár majd rád.
Ugye tudod, hogy lefeküdtem vele? Nem zavar?
Pont itt történt. Talán még a szagát is érezni.
Nem zavarja, hogy szerelmeskedtünk?
Nem zavar?
Zavar.
De nem ezért vagyok itt.
- Jó feleség voltam. - És én nem voltam jó férj?
- Van, amiről nem beszélünk. - Kérlek, beszéljetek róla!
Azt mondtad, Isten küldte Dioneót.
- Hazudtál Istenről. - Lefeküdtél ezzel a gyilkossal.
És te hűséges voltál?
Mi van a cipésszel?
Mi van Petti úrral?
Azok testvéries tevékenységek voltak.
- Gyermekként kezelsz. - Vajon miért?
Elloptad a bíboros lábujját, Neifile. A kútba estél.
Nem szeretsz úgy, ahogy vagyok?
Persze, hogy szeretlek.
A társam vagy.
És a barátom.
És a feleségem.
Vannak bizonyos hibáim.
Nem is hibák, különbségek.
De kárpótollak értük, nem?
Nem vártam, hogy más előtt beszéljük ezt meg.
Sosem akartad megbeszélni.
Csak hazudtál volna.
Amikor megláttalak Ruggieróval…
Mi? Láttál? Melyik részt?
Csendet!
Amikor megláttalak…
Örültem, hogy boldognak látlak.
Sajnálom, hogy én nem tudom megadni.
Oké, megteszem.
Igazgathatjátok a birtokot.
Sőt, meg is kaphatjátok. Bármit aláírok.
- Mi? - Igen. Hívjatok közjegyzőt, vagy akármit.
Tudod,
bizonyos értelemben igaz szerelem van köztetek.
Az elegáns úrral.
Élvezzétek ki, amíg tart.
Persze.
Van kedved eloldozni, és újra szexelni?
Vagy ne oldozz el, és…
Nem.
Köszönöm.
Jól vagy, Neifile?
Sápadtnak tűnsz.
Jól vagyok.
Kár.
Micsoda felszabadulás volt
kimondani a kimondatlan dolgokat.
Igen.
Könnyűnek…
érzem magam.
- Beleegyezett! - Mi?
Tényleg?
Ígérem, szerelmem,
az életünk következő fejezetében nem hagyok…
semmit kimondatlanul.
- A legjobb barátom vagy. - És te az enyém.
- Őszinteséget érdemelsz. - Te is.
Kezdjük!
Ő meghalt, én élek.
Helytelennek érzem, de megtanultam figyelmen kívül hagyni az érzéseimet.
Sirisco, kérlek, faragj szobrot Dioneóról, és helyezd el itt.
Az legyen a talpára írva:
„Genoai Dioneo.
Több ezer nőt elégített ki testileg.”
Értékelné.
Majd az, hogy
„Mégse lelt szerelemre”.
Ez túl gonosz?
Akkor végződjön a kielégítéssel.
Egy tökéletlen lélek esendő férfitestbe zárva.
Semmi vagyok.
Ön nem semmi.
Nagyon sok vagy.
Nincs semmim.
Nincs senkim.
Én itt vagyok.
Te.
Te végig a barátom voltál.
Szeretsz engem?
Persze, hogy szeretem.
Szeretlek, Misia.
Én is szeretem önt, viscontessa. Persze, hogy szeretem.
Elvesztetted a szeretőd,
és meg se gyászoltuk.
- Nem. - Nem gyászoltuk meg a Parmenádat.
Nagyon sajnálom!
Úgy sajnálom!
- Semmi gond. - Nem.
Semmi gond, viscontessa.
- Semmi gond. - Nem, nagyon sajnálom.
Megtehetnénk most.
Mi?
Itt menjünk át! Ismerős ez az ág.
Állandóan ezt mondod. Miért nem kerestük meg az utat?
Teljesen életképtelennek tartasz?
Igen.
Látod?
Ezt a villa felé menet találtad?
Nem, de ismerd el, hogy most megtaláltam.
Helló?
- Szia! - Helló!
Üdv, drága utazók! Hogy meg a sorotok?
Éhen halunk. A gyomrom már önmagát emészti.
Gyertek! Vacsorához készülünk, csatlakozzatok!
- Nagyon kedves vagy. - Nincs mit.
Jól jön a társaság.
Mario, vendégeink vannak!
Micsoda kedves kis kunyhód van!
Elképesztő, hogy magában megáll.
Nagyon kedves vagy.
Szerény kis leves, de felmelegít.
- Tökéletes. - Minden cseppjét kiélvezem.
Üljetek le! A többiek már várnak.
Nagyon jó az illata.
Mario, ne légy goromba! Köszönj szépen!
Istenem!
- Mi az? Mi a baj? - Nem.
Mi a…
- Istenem! - Ne!
- Várjatok! Istenem! - Istenem!
Meghaltak!
- Hátrálj! - Istenem!
- Mind meghaltak! - Hátra!
- Mario! - Mi a pokol legmélyebb bugyra ez?
Nagyon finom a leves!
Örvendtem!
Be akarom csukni a szemem, és soha többé semmit nem látni.
Ez rettenetes volt. De legalább ettünk.
„Legalább ettünk?”
Filoména, a terveddel, hogy ne az úton menjünk,
itt ragadtunk az őrültekkel és a holtakkal.
Az út maga a tökély.
Egy vonal, ami pont oda vezet, ahova menni akarunk.
Ez a te hibád.
Elbuktál.
Hogy merészeled?
Ha nem löktél volna le a hídról…
- Ha hagytad volna, hogy… - Na, már megint…
De nem, úgy tűnik, mindig te vagy a főnök. A kenyér királya, az én királyom.
Visszamegyek a villába.
A baltás gyilkoshoz és az állítólagos barátokhoz, akik elzavartak? Jó ötlet!
Van ott egy igazi barátom, Misia.
Az egy barátom, akit végre szereztem. A legelső barátom.
Az első barátod? Na, ez jó szöveg!
Miért? Sose volt még barátom.
- Mennyek szent ura! - Mi az?
Én voltam az!
Tizenkét éves korunkig barátok voltunk, de akkor
Szent Mihály napján levágtad a hajam.
- Nem én voltam. - De igen.
Levágtad, megmutattad a nővéreidnek, és nem szóltál hozzám többé barátként.
- Meg kellett történnie. - Miért?
Mert megtudtam, hogy a szolgám vagy.
Apád nem ilyen volt.
Ő kedves volt.
Jobban hasonlítasz rá, mint én.
Komolyan?
Igen.
Akkor…
én nem lehetek a barátod,
de Misia igen?
Mi a különbség?
Nem tudom.
De tudom, hogy a nap mindjárt lemegy,
és nem akarok megint a szabadban éjszakázni.
Most nem vagy egyedül.
Velem vagy.
És Vitrucchiával.
- Ő volt az a háznál. - Ne már!
Savanyú gyökereken törünk át
Amik átszövik a hantot
Míg apró porszemei leszünk
A földnek
A szél oszlatja szét testünket
Könnyeden a gömb felett
És finoman visszahelyezi
A földbe
- Köszönöm, hogy megemlékezhettem róla. - Köszönöm, hogy itt lehettem.
Barátom?
Barátom.
A barátok felvidítják egymást.
Mi vidítana fel?
El szeretnék menni innen, és vissza se nézni.
Talán az lenne a legjobb.
Ruggiero hadd tegyen, amit akar.
Legdrágább,
igaz barátom…
aki végig velem volt.
Igen?
Mi a baj?
Segítenél valamiben?
Megyek gondozni a disznókat.
Ne kövessen!
- Segíthetek? - Nem.
Erősebb vagyok, mint amilyennek tűnök. Ezt már tudod.
Nem.
Találkoztunk.
Megvan a magunk élete. Tartsa tiszteletben a távolságot!
Hogy van a szomorú asszonyod?
Ő…
meg akarja öletni velem…
hogy semmi ne álljon közé és a villa közé.
Ez rossz hír.
Nem akarom megtenni.
Semmi jó nem származik ebből a helyből.
Miközben megölöm…
Mi az?
Nem élem túl.
Akkor ne tedd meg.
Ő a gazdám.
Mit vársz tőlem?
Adjam az áldásom rá?
Megtenné?
Az engedélyem kéred, hogy megölj,
és még csak nem is én örököltem a villát.
Bravó.
- Hallottad? - Csak igya meg!
- Igyon! - Nem én örököltem. Nem én…
Szépen kitervelted.
Méregre számítottam.
Gondoltam, hogy arra…
Nem én vagyok az örökös.
Tessék? Szálljon le rólam!
Nem én örököltem.
A feliratot fordította: Kalmár Dávid