ДЕКАМЕРОН
Ми не можемо ось так стояти.
Треба панікувати!
-Сіріско! -Боже!
Поверни нас назад на віллу.
Скажений із сокирою нам голови знесе.
Мені відростити мечі замість рук чи як?
-Припини! -Не знаю!
Не повернеш нас назад — я закричу.
Не чекайте від мене рішень, бо, очевидно, їх у мене немає!
-Каплиця. -Ключі в будинку.
-Дурень. -Не будь злюкою.
-То не будь дурним. -Стайні.
Смердючі стайні?
У мене непереносимість коней.
І непереносимість деревини.
І я не переношу смороду!
Я повертаюся по дружину.
Я її врятую.
Чекайте…
Він залишив там дружину?
Що ж він за чоловік?
Панфіло! Не треба…
Не робіть цього, ви впадете.
Падайте, Панфіло. Падайте!
Тебе це лякає?
Не зовсім.
Щойно я тебе побачив, я знав.
Що можеш мати мене?
Що ти хочеш, щоб тебе мали.
Лізьте, Панфіло.
Коли ваші мізки розмаже по бруківці,
не чекайте мого співчуття.
-Тихо! Вони почують! -Не затуляй мені рот!
Добре, тоді верещіть. Побачимо, що…
Агов!
Ми там намагаємося розважатися.
Стій! Зловмисник! Ґвалтівник!
Панфіло.
То ви не впали і не забилися, як ми сподівалися?
Ви бачили того звіра? Він вас порубав?
-Він повернувся на віллу. -Знайшли дружину?
Вона про себе подбає.
Оце так чоловік.
До речі, про чоловіків. Знайомство з вашим — невимовна радість.
Ви ж теж уперше його побачили?
І як він вам? Доволі мертвий?
-Ви бачили лікаря? -Ні.
А панну Філомену, мою наречену?
Я маю їй дещо сказати, хай страждає.
Вона не панна.
-Що? -Філомена не Філомена.
А хто тоді Філомена?
-Лічиска. -Служниця.
Ви де були?
Лічиска — служниця, а Філомена — панна.
Вони помінялися місцями, і їх вигнали.
Хочете сказати, що я став жертвою підміни?
Ми всі жертви. А я найбільша жертва!
А чому нас вигнали?
Що ж…
Панфіло вирішив, що буде весело
запросити в наш дім банду вбивць-сатаністів.
Усе почалося, коли Пампінея вдала, що вийшла заміж
і дивом зачала від мертвого господаря!
Суть у тому, що ми тут через Панфіло!
Панна Стратилія спитала, чому нас вигнали.
Ми всі тут,
бо Сіріско осквернив труп Леонардо.
То Леонардо не у Венеції?
Ви хоч при надії?
Звісно, я при надії, чудовисько!
А хто ж батько?
Обов'язково ворушити минуле?
Що маємо, те маємо.
Увесь цей безлад — моя провина!
Я привів їх сюди!
Слушно. Це ти у всьому винен.
Я думав, перевага нарешті за мною.
Але я звичайний ідіот. Я ідіот.
-Ти не ідіот, ти просто дурень. -Так, дурень.
Я згодна.
Я дурень.
Боже, погляньте на нас…
на холоді…
без подушок.
Мої ноги будуть вам за подушки.
Твої ноги не подушки. Твої ноги — це ноги.
Пробачте, що мої ноги не подушки.
Хотіла б я, щоб було інакше.
Спробуємо.
А я ж навіть не перекусив перед сном.
Замовкни.
Ви б мали найголосніше ридати.
Ваша дружина в домі вбивць…
і ви її не врятували.
Як темно. Тут так…
Боже мій. Іди! Не зупиняйся.
Аж не віриться, що я знову тут. Ти й гадки не маєш, як це.
Собачий холод, жебраки, які от-от сконають,
любителі задушити красивих жінок.
-Ми в пеклі, Лічиско. Це пекло! -Це ти пекло.
Куди нас вивів цей тунель?
Я б мала сидіти біля вогню, щоб аж пальці диміли.
Аякже, мусиш одразу мати все, що забажаєш.
Твої роздуми про те, як повинно бути, такі помічні.
-Куди ми йдемо? -А ти як думаєш?
Назад у Флоренцію.
Зараз?
Ні, погуляємо трохи,
подивимося, які істоти блукають тут у цей час ночі.
-Боже… Припини. Тихо. -Ні, я не можу йти в темряві!
-Не змушуй мене! -Добре.
Зачекаємо до світанку.
-Тут? -Ми ж не можемо повернутися.
Ти можеш. Сама.
-Чому ти така спокійна? -Я не спокійна.
Я налякана до смерті.
Але, як завжди, твої почуття переважають.
Ти привласнила весь страх собі. Мені не залишилося.
Чудово. Найтемніше місце в лісі.
Іти не хочеш, зупинятися не хочеш.
Ненавиджу все це.
Ненавиджу. І тебе ненавиджу.
Істерика. Прекрасно.
Якби твій батько був тут, він би завертав очима аж на чоло.
Нас вигнали через тебе і твою гру в перевдягання.
-Я врятувала тобі життя на віллі. -Місія врятувала.
Якби вона не заговорила, ти б мовчала.
Я б сказала… швидше.
Просто… обирала слушний час.
Це моя частина печери. Не заходь сюди.
Добре.
Та й навіщо? У мене значно краща частина.
Дивися.
Яке гарне, зручне, гладеньке місце.
Як мило. Дякую, що розгладив, печерний тролю.
Ця печера безпечна і без тролів.
Маю надію, що так.
Ти думаєш, що я ніщо. Батько теж так думав,
але я не ніщо.
Я такого не казала,
і він теж.
О, троль повернувся.
Я тебе вб'ю.
Жінко, це чума?
Не бачила, щоб вона так швидко діяла, але, мабуть.
Може, хвороба стає агресивнішою.
Важливо зберігати спокій.
-Хапайте цибулю! -Ні!
Діонео, ти де?
-Господи! -Заблизько!
Де птах? Потрібен птах!
Дай мені цибулю! Цибулю!
Неси сюди цибулю.
-Дай руку, Нейфіле. -Господи!
-Сюди. -Боже.
-Я допоможу. -Ні, я сам. Ні.
Я сам упораюся.
Гаразд. Як скажеш.
Ходімо в сад, Нейфіле. Не хочу, щоб ти дихала цією заразою.
-Я була тут усю ніч. -Так, я знаю.
Ти повернулася! Де ти була?
Складай їх тут.
Нейфіле, промовте подячну молитву Богові, який знищив наших ворогів
і захистив нас усіх у час великої потреби.
Ні…
Не буду.
Не наказуйте моїй дружині. Ви не спадкоємиця вілли.
І ви теж.
Спадкоємця немає!
Є.
Що?
-За моєю командою. -Не вийде.
Цить!
-Тихо. -Боже мій.
Три,
два,
один.
Якого біса?
Господи.
Нізащо!
О ні! О боже!
Бий сильніше!
Відступаємо!
-Ви бачили лікаря? -Я розчарований, друже.
Так.
Як він?
З ним усе буде добре. Зв'яжімо його, швидко.
-Місіє, допоможи. -Я зайнята.
Та щоб тобі.
-Чим? -Захищаю вас.
Треба було почати з насильства.
Він спадкоємець вілли.
Так…
спадкоємець.
І заслуговує на повагу.
Глибоку повагу.
Місіє, принеси його сорочку.
Сорочку…
Відійдіть.
Синьйоре Тіндаро.
Я відчуваю, як він товчеться.
Пройдемося ще трішки — він заспокоїться.
Смуток шкодить дитині.
Це так великодушно — оплакувати його.
Ким би я була, якби не оплакувала свого чоловіка?
Схоже, моїй історії кохання настав кінець.
Мені її бракуватиме.
Я говорила про Діонео.
Так, звісно, я його оплакую.
Хоч він і був шарлатаном.
Прогулянки ідуть на користь
вашому сину.
Упевнена, він відчуває вашу відданість…
дуже гостро.
Аби тільки не страждання.
Ненавиджу цього підлого Панфіло.
Звинувачує всіх, окрім себе, у всьому цьому безладі.
Він не раз на мене накидався.
Це жалюгідно, правда?
Так, він жалюгідний.
Наче не він винен, що в мій дім вторгся вбивця.
Я не здобула тут прихильників?
Хіба я не вдова в жалобі?
Ніхто мене не розуміє.
Гадаю, ти розумієш,
до певної міри.
Вона була мила?
Так, вона була… Вона була мила.
І ніжна, і…
Віконтесо?
Їдьмо звідси.
Повернімося у Флоренцію. Тут нас ніщо не тримає.
Це залишимо на крайній випадок.
Не бійся,
можна ще дещо спробувати.
Ми ще поборемося за віллу.
Я кілька днів їла лише ревінь.
Так, я пам'ятаю.
А тут досить брудно, правда?
Кухня.
Чудове місце для роздумів.
Вітаю, Стратиліє.
Ти теж прийшла подумати?
Вітаю!
Вітаю.
Я тут міркував про мого колись живого лікаря
і жорстокі сплетіння долі.
Стратиліє, у моїй кімнаті безлад,
і я подумав, чи не хочеш ти там прибрати?
Негайно, якщо ти мене розумієш.
Ти мені потрібна.
Назви мене жалюгідним поросям.
Віч-на-віч.
Мені так сумно.
-Ні. Більше ніколи. -Чому?
Бо вельможі мають бути з вельможами, а не слугами.
Чому?
Я працюю на господаря дому, а господар мертвий.
Зрозуміло?
Не варто було вестися на це і на вас.
Де була моя голова?
-У такому разі ти вільна. -Я прибираю.
Тоді я вільний.
Я йду.
І ти більше не почуєш початку моїх думок
чи закінчення.
А це воістину велика втрата.
І не дивіться на мене!
Вам щось потрібно? Бо в мене цього немає.
Нічого мені не треба.
Я сама про себе подбаю.
Можеш вийти?
А ви можете вийти?
-Вона може залишитися. -Ні, не може.
Ні, не може.
-Як ти? -Добре.
У мене є план щодо Руджеро.
Останній план притягти сюди цих чоловіків погано закінчився.
Не схоже, що ти сумуєш.
Не згадуймо минуле, гаразд?
-Мені потрібна твоя допомога. -Із чим? Що ти замислив?
Чума не може тривати вічно, що б не казав Руджеро.
Коли вона закінчиться, вілла може бути наша.
-Але це вілла Руджеро. -Йому байдуже.
Він думає, що світу кінець.
Хочу переконати його віддати її нам.
-Ти йому не подобаєшся. -Ти подобаєшся.
Правда?
Треба знайти дорогу.
Нам не потрібна дорога.
Там повно жахіть.
Повернемося моїми слідами крізь села.
Ця мандрівка залишила відбиток у моїй душі.
Я і забула, що ти звикла йти за покликом душі.
Добре. Веди, бодай раз.
Ти гадки не маєш, як це було.
Знаєш, про що я згадала вчора?
Про совість, яку розгубила?
Про лиху Вітруккію.
-Я в неї не вірила. -Вірила.
Ні, не вірила.
«Вітруккіє, Вітруккіє, прокляте ймення твоє».
А тоді ми гасили свічки і чекали.
Вона не виривала нам зуби і не розтирала їх на порох у суп.
Байдуже. Вона нас завжди лякала.
Це ти мене вчора до смерті злякала розмовами про тролів.
Знаю. Я і сама трішки злякалася.
Хотіла розбудити тебе, щоб склала мені компанію.
Але не розбудила.
Добре. Не маю наміру складати тобі компанію.
Ми не друзі, дурепо.
Я знаю.
Дивися, лимонне дерево.
Я генійка.
Гнилий.
Господи.
Вітаю.
До речі, мого лікаря слід поховати належним чином,
окремо від цих негідників і повій.
Серйозно?
Діонео був другом шанованої людини.
І отруйником.
Отруйник, друг —
усе одно.
Правда?
Дай мені лопату.
Я і справді жалюгідне порося.
Я теж.
Це ти.
Я саме вправи робив.
Замовкни…
жалюгідне порося.
-Чарівно. -Ти жалюгідний, кволий дурень.
Твої губи…
чарівні.
Удар мене.
Сильніше.
Брудна свиня.
Ти красива.
Ненавиджу тебе.
Жадібний шляхетний ідіотик.
Ваші люди померли.
Невже?
Дехто з повій таки мав нездоровий вигляд.
Каландріно, так?
Можеш розв'язати мене і принести вина?
Світ смердить, як пекло кипить.
Летіла лелека до лелеченят.
Це…
Беневенто.
Груди?
Персики, сповиті в шовк.
Ну що ж.
…Беневен…
Барбат із Беневенто.
Коштовності.
Барбат.
Беневенто.
Вітаю.
Барбат…
-Агов! -Каландріно, впусти.
Ні, не впускай.
-Я господиня дому, Каландріно. -Ні, не господиня.
-І він не господар. -Вона гірша за мене.
Чим це я гірша? Поясніть.
Характером, поведінкою, чесністю і не брехливістю.
Гарно. Каландріно, я наполягаю.
-Ви себе чуєте? «Наполягаю»? -Ви себе чуєте?
Кровожерливий падальник.
Що у вас на голові, скажена білко?
-Ах ви ж… -Дурноголова.
Хапай… Хапай сукню, Нейфіле.
-Ні… -Успіху.
-Це венеційський шовк, чудовисько!
-Залиште цю частину вілли. -Ні.
Так!
Вона не господиня дому!
Чим можу допомогти?
Щось я не в настрої для розмов.
Так. Що ж, а як щодо…
пропозиції?
Пропозиції?
Шлюб зі мною в обмін на волю.
Заявите про своє право на віллу зі мною, як вашою нареченою.
А в мене
чималий посаг.
Скажемо обітниці і можемо більше не розмовляти.
Правду кажучи, я б і не хотіла.
Віллу поділимо. Ви по один бік, я по другий.
-Чия дитина? -Скажемо, що ваша.
І не будемо спілкуватися?
Я б воліла.
То нащо рум'яна?
Дозвольте нагадати: ваша доля в моїх руках.
Моя доля така ж, як і ваша,
тобто така ж, як у Стеккі, Бруно, Лоренцо,
усіх моїх друзів і ворогів.
-Тих повій, гадаю, теж. -Вони отримали те, що заслужили.
Ви мене геть не цікавите.
Ви фліртуєте.
Я не фліртую.
Я чесний, як на сповіді.
Ви бездушна. Ви стара.
Носите дитину іншого бідолахи.
Сіріско?
Але понад усе, у вас паскудний характер.
Леонардо б не одружився з вами.
Одружився б.
Як нахабно з вашого боку заявляти про шлюб.
Я розумію, чому ви прагнете любові.
Хоча ви її ніколи не отримували і не отримаєте.
Не тому, що ви негарна. Не тільки тому, що ви негарна.
А ще й тому, що ви жалюгідна, самозакохана лицемірка.
Усі на віллі вас зневажають.
Гадаю, у Флоренції було так само.
Кожен чоловік одразу розумів,
що ви кістлява, приставуча мегера, і тікав.
Тож у відповідь на вашу пропозицію —
я краще обійматиму кущ терену, ніж ваше висохле тіло.
Краще гнитиму тут, поки чума не забере нас усіх,
ніж наближуся до вас бодай на крок.
Я кажу ні.
-Ви робите… -Ви отримали відповідь. Ідіть.
Мене нудить від вашого кислого обличчя, що не сила сперечатися.
Що сталося?
Що ви йому сказали?
Панфіло. Нейфіле.
Чим можу допомогти?
Що вам сказала Пампінея?
Пампінея запропонувала шлюб в обмін на свободу.
Що ви відповіли?
Я сказав їй, що подумаю, звісно.
У вас є краща пропозиція?
Власне, так.
Зробіть нас управителями.
Вас двох? Вас і вашу дружину?
Так. Вілла ваша.
Але ж ви не хочете провести в цій дірі ті крихти часу,
що вам залишилися.
Ми керуватимемо, поки вас не буде.
А коли повернетеся, на вас чекатиме домашній ель.
У нас із нею був секс.
Це вас не турбує?
Це сталося тут. Може, і досі запах не вивітрився.
Його не турбує, що ми кохалися?
Тебе це не турбує?
Турбує.
Але я не тому тут.
-Я була доброю дружиною. -А я був поганим чоловіком?
-Ми цього не обговорюємо. -Обговоріть, прошу.
Ти сказав, що Бог послав Діонео.
Ти мені збрехав.
Ти спала з убивцею.
А ти мені вірний?
А швець?
А ти і лорд Петті?
Це були… братерські справи.
-Я, по-твоєму, дитина? -А хіба ні?
Ти вкрала палець кардинала. Упала в колодязь.
Ти не любиш мене такою?
Звичайно, люблю.
Ти моя партнерка.
І моя подруга.
І дружина.
У мені є вади.
Не вади, а відмінності.
Але я їх компенсую, хіба ні?
Я не хочу говорити про це при ньому.
Ти ніколи не хотів про це говорити.
Ти просто брехав.
Коли я побачив тебе з Руджеро…
Що? Справді? Що саме?
Тихо!
Коли я побачив тебе…
я зрадів, що ти щаслива.
Пробач, що не міг тобі цього дати.
Гаразд, я це зроблю.
Можете керувати маєтком.
Власне, можете його забирати. Я підпишу все, що треба.
-Що? -Так.
Веди писаря чи кого там.
Знаєш,
між вами справжня любов, певною мірою.
У тебе й цього чепуруна.
Бережіть її.
Авжеж.
Розв'яжеш мене і покохаємося?
Або не розв'язуй і…
Ні.
Дякую.
Усе гаразд, Нейфіле?
Ти якась бліда.
Усе добре.
А шкода.
Я відчула свободу,
коли ми нарешті щиро поговорили.
Так.
Я почуваюся…
вільним.
-Він погодився! -Що?
Він погодився?
Клянуся, любове моя,
це наступна глава нашого спільного життя…
Я більше нічого не приховуватиму.
Ти моя подруга.
-А ти мій друг. -Ти заслуговуєш на мою чесність.
А ти на мою.
Починаймо.
Він помер, а я живу.
Якось неправильно, але я звик не довіряти своїм відчуттям.
Сіріско, вирізьби велику статую Діонео і постав її тут.
А внизу напиши…
«Діонео з Ґенуї.
Він вдовольнив тисячі жінок фізично».
Йому б сподобалося.
А ще додай:
«Але так і не знайшов кохання».
Надто жорстоко?
Нехай буде «тисячі жінок фізично».
Чоловік із недосконалою душею у слабкому тілі.
Я ніщо.
Ви не ніщо.
Ви стільки всього.
У мене нічого немає.
Нікого немає.
У вас є я.
Ти.
Ти завжди була мені подругою.
Ти мене любиш?
Звичайно, люблю.
Я люблю тебе, Місіє.
Я теж вас люблю, віконтесо. Люблю.
Звичайно, люблю.
Ти втратила справжнє кохання,
а ми її не оплакали.
-Ні. -Ми не оплакали твою Пармену.
Мені так шкода.
Пробач.
-Не страшно. -Ні.
Усе добре, віконтесо.
-Усе добре. -Ні. Пробач.
Ми можемо зробити це зараз.
Що?
Сюди. Ця гілка мені знайома.
Ти постійно це кажеш. Чому ми не шукали дорогу?
Гадаєш, я нічого не можу? Так?
Так.
Бачиш?
Ти знайшла це дорогою на віллу?
Ні, але заслужила на похвалу, що знайшла зараз.
Агов?
-Вітаю. -Вітаю.
Вітаю, мандрівниці. Як ся маєте?
Ми голодні. Мій шлунок уже доїдає сам себе.
Заходьте. Ми саме збиралися обідати. Приєднуйтеся до нас.
-Це так люб'язно. -Облиште.
Приємно мати товариство.
Маріо, у нас гості!
Яка мила халабуда.
Дивовижно, як вона ще стоїть.
Як щедро.
Це лиш скромний бульйон, але він вас зігріє.
-Чудово. -Я з'їм усе до краплини.
Заходьте і сідайте. Інші чекають.
Так гарно пахне.
Маріо, як невиховано. Привітайся.
О боже.
-Що? Що таке? -Ні.
Що…
-Боже мій. -Ні.
-Хвилинку. Господи. -Боже мій.
-Вони мертві! -Назад.
-Боже мій.
-Вони всі мертві! -Тікай!
-Маріо! -Це справжнісіньке пекло!
Але суп смачний!
Рада була познайомитися!
Я хочу заплющити очі і не бачити нічого, а просто жити.
Це було жахливо. Але ми бодай поїли.
«Бодай поїли»?
Через твій блаженний план не шукати дороги
ми хтозна-де з божевільними і мертвими.
Дорога за своєю суттю непомильна.
Вона завжди веде до того місця, куди хочеш дійти.
Це ти винна.
Ти невдаха.
Як ти смієш?
Якби ти не штовхнула мене з мосту…
-Якби ти дала мені поділитися хлібом! -Знову…
Але ні, очевидно, ти в нас головна.
Король хліба, король мене!
Я вертаюся на віллу Санта.
До того із сокирою і так званих друзів,
які сказали нам іти або померти? Розумно.
У мене там є справжня подруга — Місія.
Моя єдина подруга. Моя перша подруга.
Твоя перша подруга? Та ти що.
А що? У мене ніколи не було справжньої подруги.
-Отче небесний. -Що?
Я! У тебе була я!
Ми були подругами до 12 років, а тоді з невідомої причини
ти обрізала мені волосся в Михайлів день.
-Ні. -Так.
Ти обрізала,
показала Лауретті й Віолетті, і ми вже не спілкувалися як подруги.
-Це мало колись статися. -Чому?
Бо я дізналася, що ти моя служниця.
Твій батько був не такий.
Він був добрий.
Ти більше схожа на нього, ніж я.
Гадаєш?
Так.
То…
ти не могла дружити зі мною,
але можеш дружити з Місією.
У чому різниця?
Я не знаю.
Але знаю, що сонце скоро зайде,
а я не хочу бути тут у темряві.
Цього разу ти не сама.
Я з тобою.
І Вітруккія.
-Це була вона. -Не кажи так.
Ми пробиватимемося крізь коріння
Що курган оповило
Поки не станемо дрібними грудками
Землі
Вітер розвіє наші тіла
Розкидає довкола
І дбайливо поверне
У прах
Дякую, що дозволили її вшанувати.
Дякую, що дозволила приєднатися.
Подруги?
Подруги.
Подруги одна одну втішають.
Що б тебе втішило?
Я хочу поїхати геть і ніколи не повертатися.
Мабуть, так було б краще.
І нехай Руджеро тут заправляє.
Моя вірна подруго,
люба подруго…
що завжди зі мною.
Так.
Що сталося?
Допоможеш мені?
Гаразд, я піду до свиней.
Не йдіть за мною.
-Можна допомогти? -Ні.
Чому? Я сильніший, ніж здаюся. Хоч ти вже й так знаєш.
Ні.
Ми зустрілися.
Але в мене своє життя, а у вас своє. Поважайте цю відстань.
Як твоя похмура господиня?
Вона…
хоче, щоб я вас убила…
щоб ніщо не стояло між нею і віллою.
Як шкода.
А я не хочу.
У цьому місці нам добра не буде.
І вбити вас…
Що?
Я цього не переживу.
То не вбивай.
Вона моя господиня.
А я що маю зробити?
Дати своє благословення?
А… Ви б дали?
Ти питаєш у мене дозволу вбити мене,
а я навіть не спадкоємець вілли.
Браво.
-Чуєш? Я не спадкоємець. -Пийте.
-Ковтніть. -Я не спадкоємець. Я не…
Гарний план.
Я гадав, ти мене отруїш.
Я подумала, що ви можете…
Я не спадкоємець.
Що?
Злізьте з мене.
Я не спадкоємець.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин