ДЕКАМЕРОН
Ти ж мені не казав, то звідки я мала знати?
Я гадав, це очевидно.
Я не раз пропонував поправити його дублет. Що ще я міг робити?
Ти стояв там, вдихав аромат його шиї,
а я рахувала свічки, як ідіотка.
Закладаюся, він був би твій. Гадаю, йому подобаються чоловіки.
Ти б теж могла мати мого брата, якби захотіла.
Ґвідотто був надто худорлявим для мене,
але я б хотіла.
Тож…
Що робитимемо сьогодні?
Я хочу поговорити…
про все.
Місіє?
Допоможи.
Мені потрібна твоя допомога.
Не розкажеш, що тут сталося?
Гадаю, серце не витримало.
І кров пішла носом.
Якщо не скажеш, що сталося, я припускатиму найгірше.
-Це не чума. -Я мав на увазі вбивство.
Він намагався втекти.
Ти настільки їй віддана?
Так.
Бо відданість, яка зникає, коли стає важко,
це аж ніяка не відданість, тож…
-Місіє. -Що?
-Глянь, що ти зробила. -Ні.
-Дивися. -Ні.
Ні.
Це ти його запросив.
Це сталося через тебе!
Якби ти хотів, щоб він був живий,
то дозволив би керувати Пампінеї!
Пампінея — демон!
-Боже! -Не говори так про мою подругу!
Твою подругу?
Думаєш, вона твоя подруга?
Дивися, що тебе змусила зробити твоя подруга! Дивися!
Друг дає тобі відчуття причетності, Місіє.
Доброти.
Вона дає мені все те, що ти сказав.
Так.
Ти просто не знаєш її так, як я.
Я її добре знаю. Дуже добре.
-Ти заздриш. -Боже милостивий.
Ти заздриш, бо Пампінея тебе шпекала, але не кохала.
Звісно, вона тебе не кохала.
Поглянь на неї і на себе.
Ти не просто селюк,
ти ідіот.
Дурень.
Я керую цією віллою 15 років. Дурень би так зміг?
Ти доказ того, що дурень зміг би.
Увага, невдячні!
Я більше ніколи не повернуся на цю жалюгідну віллу!
Ви мене чуєте?
Потворні свині!
Не ти, Маттеуццо.
Ти справжній янгол.
Який я Папа?
Я неохоче очолив Другий Латеранський собор.
Я відійшов від справ і мало чого досяг.
Але ви дбали про збереження Риму як папського центру
і були проти безумних дій Людовика VII.
Але я все одно невдаха
-В ім'я Отця і Сина -…і Сина
-І Святого Духу -І Святого Духа
Духу?
Духу.
Духа. І Святого Духа.
-Духу. Ми завжди казали «Духу». -Ні.
Так. «Духу». Ми співали…
-Довго й низько -«Духу»?
-Духу -…ху
-Духу… -Духу…
-Відпусти! -Я схопив красуню.
-Ні, я. -Ти ж красуня, правда?
Ми обидві красуні.
А тепер здавайся.
Ніколи! Я краще помру, ніж здамся такій потворі.
Я не потвора. Я незвичної зовнішності.
О ні! Де мої ноги?
-Я їх відрубав! -Ні!
Я перетворююся на… зоряне сяйво!
Ні! Так.
Не рухайся.
Може, наступного разу битимеш менш злісно?
А якщо конче треба,
то бодай уникай голови, бо там мозок.
Навіщо ти пішов за мною? Тебе хтось бачив?
Я вистежив тебе, як досвідчений мисливець вистежує величну лань.
Ти не залишила мені вибору.
Як інакше я міг зізнатися в коханні?
У коханні!
На жаль, уже пізно.
Ти вже почала плодитися з іншим чоловіком.
Іншого чоловіка немає.
Він помер під час пологів.
Це ж прекрасно.
Тоді я можу постановити…
Ні.
Ой-йой!
Я постановляю, що ти будеш моя.
Ти об'єкт моєї любові,
і я майже впевнений, що із часом
полюблю твою дивну, мовчазну дитину.
Стратиліє, не кажи, що не кохаєш мене серцем,
коли кохаєш тілом.
Ви цілуєтесь?
Пристрасно.
Гадаю, грубість нашого примітивного інстинкту —
це таки привід для сміху.
Досить, бовдуре. Мені треба на роботу,
а ти травмований, тому залишся і відпочинь.
Якопо, ти за головного.
І пам'ятай: цей чоловік, як усі вельможі,
завжди поводитися егоїстично або тупо.
Зазвичай і те, і інше.
Я скоро повернуся.
Усе, що забажаєш, Стратиліє.
Насправді я дуже розумний.
Спитай будь-що про Геродота.
Хто такий Геродот?
Тобі пощастило.
Сідай.
Безглуздий одяг!
«Я Панфіло. Усім слід заспокоїтися.
Я у шлюбі з благочестивою жінкою.
Вона любить Бога більше, ніж мене».
Віконтесо?
Будеш тепер ходити брудний.
Віконтесо, можна зайти?
Сподіваюся, голуби нагидять на твою дурнувату одежу!
Місіє.
-Що ви робите? -Допомагаю Панфіло.
-Допомагаєте? -Так.
Йому буде легше піти, якщо його речі будуть надворі.
Ну?
Руджеро більше не турбуватиме вас і ваше дорогоцінне маля,
ніколи.
Ви в безпеці.
Хвала Господу.
Можна нарешті розслабитися.
Я попрошу безфалосного Панфіло і його жахливу дружину
негайно покинути маєток.
У нас мало спільного.
А падроне Тіндаро?
Я ціную сильний чоловічий розум.
І він неодружений.
Тіндаро може залишитися.
Що?
Щось не так?
Чому завжди щось не так?
-Ні, нічого. Нічого. -Скажи.
Ну, я…
Гадаю, я почуваюся трохи…
дивно.
Зважаючи…
зважаючи на вбивство.
Убивство?
Так.
Дорогенька моя.
Ні.
Дорогенька.
Це було не вбивство.
Ні.
Це був акт самозахисту від прислужника Сатани.
Втілення зла.
Це не те, що…
Іншого вибору не було.
Це не…
Ти зробила те, що слід було зробити.
Це був вияв великої любові до мене.
Найбільшої любові, яку я знала.
Крім любові Леонардо, звісно.
Авжеж.
Місіє, квіточко моя,
нам із тобою більше ніколи не варто про це згадувати.
Ні.
Треба дивитися лише вперед…
у наше майбутнє
із цією дитиною.
Мені не потрібен чоловік.
-У мене є ти. -У вас є я.
Отже…
Моя ванна?
Я забула про ванну! От я дурепа!
Куди я поділа м'ятну олійку?
Будь ласка, панове, благаю вас.
Ми невинні доярки на прогулянці.
Відпустіть нас.
Гадаєш, я тебе забув? Та ніколи! Ти була як скажена.
Пам'ятаю, ніби це було пару тижнів тому.
-Кардинал Аньйоло не був найкращим. -Ні.
-Але в нас була система. -Так.
Ми навчили його красти,
а він допоміг нам прийняти відмову Бога від людства.
Ти їх знаєш?
-У такі часи ми справді… -Не те, що знаю.
-Убила одного з них. -Правда?
Їхнього друга.
-Я геть про це забула. -Я теж.
Убий і цих двох.
Добре. Але ти мусиш мені допомогти.
Що?
-Ні. Я шляхетного роду. -На що ти дивишся?
-Це виключено. -Приверни їхню увагу.
Я наступила на бджолу.
Яка халепа!
-Помовч! -Ні! Я не мовчатиму.
Мені нестерпно боляче.
Якщо не вірите, дивіться!
Я не бачу бджоли.
Бо злочинець завжди тікає з місця злочину.
-Пильнуй іншу. -Ти пильнуй.
-Я хочу дивитися на ноги. -Так…
Постав мене!
Вершники!
-Лицарі ченця! Чудово! -Хто?
Їх ми й виглядали.
Вітаю! У нас в'язні…
Ні! Сталася помилка!
Вони нас уб'ють. Зроби щось!
Ми можемо йти куди завгодно, Маттеуццо. Куди завгодно.
Я такий тобі вдячний.
Може, поплаваємо?
Гадаю, тобі сподобається. Ходімо плавати.
Маттеуццо!
Так. Поглянь.
Ти тільки поглянь!
Господи.
Вдихни.
Так!
Заходь, друже! Заходь!
Добре.
Я… хотів, щоб ти полетів!
Тільки не закохуйся!
Будь вільним, як я!
Я вільний!
Боже мій! Ти не мертвий!
Припини!
-Не чіпай мене! -Це не допоможе в даній ситуації!
Сіріско.
Це я, Арріґуччо.
Я постачав вам добрива.
Арріґуччо.
Друже.
Ти загубився?
Гаразд, може, заберемо твої речі?
Ходімо, друже.
Як твоя ферма?
Її спалили розбійники.
Мені шкода.
Та попри це, я щасливий.
Аякже.
А що з віллою?
Вілла вже не та.
Її отруїла жадібна рудоволоса краля.
Боже.
А віконт Леонардо?
Він помер.
Здавався порядною людиною.
Не знаю, чи був він порядним, але він був другом.
Чума?
-Світ буває самотнім, еге ж? -Це так жорстоко.
Мені нещодавно довелося з'їсти свого осла.
Я тут за кам'янистим струмком, якщо захочеш поговорити.
Чи знадобиться друг.
Ну… Я не можу повернутися на віллу.
Мабуть, подамся до Венеції.
Чума не може тривати вічно.
Але досить довго…
щоб ти зі мною випив.
Це було б чудово.
Дякую.
-Арріґуччо! -Арріґуччо!
-О, Арріґуччо! -Тебе надто довго не було.
Друзі, я думав, що то труп пливе по річці.
-Але мені пощастило. -Так.
Вітайте мого давнього друга.
-Боже… -Сіріско.
Управитель вілли лорда Леонардо.
Дякую.
Які гарні обличчя.
Дякую вам. Радий знайомству.
Дуже радий. Хто тут головний?
Ніхто.
Отакої.
Я ще не відчував такого зв'язку з людьми, яких щойно зустрів.
Радій, брате. Ти серед друзів.
-Вітаємо, Сіріско. -Так.
-Сідай. Прошу. -Будьмо.
Гладіус треба тримати так.
Уяви, що в тебе скутум.
Спершу ступай передньою ногою, тоді задньою.
Рубай і штрикай!
Ану повтори.
Ось так?
-Ні! Не зовсім. -Так?
Припини!
Це не та техніка, яку я демонстрував!
У тебе є здібності, але твої рухи неправильні.
Мабуть, це через твій сміховинно низький зріст.
Але твій зріст не твоя провина, як і твоя недосвідченість.
Ні?
Ти колись тримав справжній меч?
А арбалет?
Булаву?
Глефу?
Тризубець?
Золотий вінок?
Ні.
-Ріг достатку? -Ні.
Їв екзотичні фрукти?
Ні.
Фрески? Не кажи, що ніколи не бачив фресок.
Фрески варто побачити.
Яке сумне існування.
Чому ти не живеш на віллі? Там багато місця.
Мама там буває, але каже,
що вельможі нас ненавидять, тому я туди не ходжу.
Цей вельможа тебе не ненавидить.
Ти їв шафран?
-Ні. -Він дорогий і дуже смачний.
Ти наступний.
Ну…
Гадаю, я ніколи не вірив у Бога.
Я і сама не завжди була впевнена щодо нього.
-Справді? -Я так і не знайшла відповідей.
А я дуже старалася.
Усюди шукала.
Проте я зрозуміла, що річ не в пошуку відповідей.
Я мала ставити запитання, коли ти був поруч зі мною.
Пане, ви помилилися.
Ми дві звичайні доярки на прогулянці.
Зробити ще раз те з бджолою?
Дивися.
Боже мій.
Вам гаряче? Тепло?
Щось болить? Душевні розлади?
Ви бували в товаристві котів чи німців?
-Ні. -Неприємні сни? Пукання?
Що відбувається? Можеш нам допомогти?
Вам уже ніхто не допоможе.
Жодних ознак.
Ти вже помер, чи що?
Веди їх сюди!
Вітаю, пане.
Доброго дня вам обом.
Замовкніть!
Підійдіть.
Звідки ти, дитино?
Ми були на віллі,
але нас викрали злісні бандити.
І якби ваші люди нас не врятували, ми б загинули.
Тож ми дуже вдячні за допомогу.
Вдячні?
Невимовно.
Не варто брехати перед лицем Господа.
Але ми не хочемо вам зашкодити.
Ми хочемо вас врятувати.
Ці лицарі колись були найманцями на службі в Ґенуї.
Коли їм перестали платити, зникла і їхня відданість,
і, як і ви, вони загубилися.
Але Бог допоміг їм знайти шлях.
Ми віримо в Божий задум.
Ми теж.
Так.
На жаль, церква і духовенство зрадили цей задум,
і Бог зіслав кару.
Але надія ще є.
Ми Апостоли порядку, у нас є люди, зброя
і, завдяки чумі, можливість
змінити суспільство на таке, що стане взірцем святості й порядку.
Так.
Ми відновимо Божий задум
і побудуємо світ, де пануватиме благочестя, якого вимагає Господь.
Він був брудним.
Він потрапив до нас вельможею без покаяння в душі.
А погляньте тепер.
Ми очистили його.
Він смердить.
Це така розрада для наших вух.
Так.
Ми зі шляхетного роду, так,
але нам остогидли гріхи наших приятелів
і жадібність, що ними заволоділа,
тож ми втекли.
Їхня жадібність принесла їм багатство?
Так, але ми знали, що це багатство заплямоване.
Тому сказали: «Залиште собі розкішну віллу Санта і своє багатство.
Ми станемо цнотливими черницями».
Розкішну віллу?
-Не така вона й розкішна. -Ні, дуже навіть розкішна.
Багатство ненажерливих вельмож може послужити нашій меті.
Де розташована ця розкішна вілла?
Звідси?
Не пригадую.
Ви все одно скажете,
якщо хочете заслужити свободу.
Благаю, змилуйтеся.
-Відведіть їх у катівні. -Зачекайте.
Лічиска вбила злого кардинала в ім'я Господа.
Ні, я не вбивала.
Так, убила.
Цей кардинал Аньйоло
був брудним, як духовенство, про яке ви казали.
Він хотів зґвалтувати заміжню жінку,
а Лічиска його вбила.
Це ж добре.
Ти вбила кардинала?
В ім'я Боже.
Я засуджую вас обох до страти.
Найбільше задоволення — ділитися цими ласощами з тобою, любове моя,
і дитиною.
Нас уже ніщо не зупинить, правда ж?
Вас оточено! Здавайтеся, де б ви не були!
Що, в ім'я святого Юліана, ви робите, Тіндаро?
Це кімната для моїх капелюхів!
О, Пампінеє. Я наглядаю за дитиною для його матері.
Він невіглас у військовій справі, але швидко вчиться.
-Привітайся, Якопо. -Що?
Це позашлюбний син Стратилії
і геній, змушений переховуватися.
Якопо,
покажися.
Я хотів напасти з колісницями.
Я думав, ти у вазі. Підступний.
Це… дитина Стратилії?
Так, але не кажіть нікому про нього.
Він живе в лісі. Він таємна дитина.
Привітайся, Якопо.
Ви граєте у війну?
Тіндаро, я певна, Якопо був би в захваті
від римської кіраси, що в гостьових покоях.
-Справжня римська кіраса? -Ви ж експерт.
Я нагляну за Якопо, поки ви сходите по неї.
Коли повернуся, я зможу захищатися
і відбивати твої смертельні удари.
Нікому не кажіть про наші хлопчачі розваги.
Хочеш смаколиків, дитино?
Бідолаха.
Помираєш із голоду, так?
Усе на світі має свою ціну.
-Чого ви хочете? -У мене є кілька запитань.
-Смаколик за кожну відповідь, як тобі? -Гаразд.
Хто твій батько?
Я не знаю. Смаколик, будь ласка.
-Ти його не бачив? -Ні.
Мама ніколи не казала імені? Прізвиська?
Ніколи.
Який він із себе?
Якось вона сказала, що я схожий на нього.
Якось.
Як щодо його соціального статусу? Багатий? Бідний? Хоч щось.
Лиш те, що він нікчемний брехун.
Хвала Господу.
Твій батько — жахлива людина.
Не жахлива. Просто не хотів, щоб ми жили на його віллі.
Його віллі?
Якопо — син Леонардо.
-Хто такий Якопо? -Та дитина он там.
-Готуймося до… -Що?
-Вашого Леонардо? -І кухарки.
Кухарки? І вона його ховає?
Затримай його тут. А я піду до них додому в ліс.
Ні, чекайте, віконтесо. Для чого?
Ви не можете піти сама.
Хочу перевірити.
Якщо вона спокусила Леонардо, то може мати його речі, на які чарувала.
А може, він у їхній огидній халабуді, ще живий.
Сумніваюся,
ми ж бачили його голову, яка котилася по столу.
-Місіє! -Що?
Коли в гру вступає зло, немає ані злетів, ані падінь.
Так. Але благаю вас, подруго моя, заспокоймося,
бо тривожність може зашкодити дитині.
-Я дістану тебе! -Дитині?
Місіє, ти не розумієш?
Ні.
Якопо — дитина.
Я про дитину у вашій утробі.
У моїй утробі немає дитини.
Ви не вагітна?
У мене була кров.
Але я знала, що десь є дитина.
Я ішла стежкою, якою вів мене Господь.
Вів нас.
І ось він вказав нам шлях.
-Що? -До справжнього спадкоємця вілли Санта.
-Сіріско. -Що?
Розкажи, як ти покинув віллу.
Я не вмію оповідати.
Ніхто з нас нічого до пуття не вміє.
Але ви всі щасливі, наче любите одне одного.
Ми ділимося тим, що маємо, і підтримуємо дух.
-Це прекрасно. -Багато померло.
І це не припиниться.
Але ми намагаємося не думати про погане.
Сіріско, зроби нам таку честь і повечеряй із нами.
Із превеликим задоволенням. Я міг би з'їсти півтори шинки.
Дякую.
Які великі тарілки!
Боже. Так…
Це вечеря?
Без риби? Без сиру?
Я забув про сир.
Ви, мабуть, голодні.
Так, голодні.
Не будемо турбувати гостя нашими клопотами.
Сіріско, що наше — твоє. Почнімо?
-Так. -Так.
Ні, це неприйнятно.
Але ми завжди молимося перед вечерею.
Ні, я не про молитву. Боже мій, великодушна ти людино.
Ні, це. Усе це.
Чому ви, прекрасні душі, маєте голодувати, коли на віллі Санта бенкетує зло?
Ти про що?
Ви заслуговуєте на краще.
Там у них комфорт.
Надлишок їжі.
Незліченна кількість бочок із вином.
Не вселяй їм марної надії.
Я можу це їм дати.
Я, Сіріско, можу це зробити. Можу. Звісно, я повернуся, і вони скажуть:
«Ні, Сіріско. Іди геть, ця їжа наша».
Чому їхня?
Чому раптом Пампінея — господиня? Обов'язково має бути господар?
Ми не знаємо.
Послухайте, я поклявся ніколи не повертатися на віллу Санта,
але тепер я серед справжніх друзів, і даю обіцянку повернутися.
А якщо не поділяться, то хай прийдуть сюди і наситяться жабою.
Ходімо.
Прошу, ходімо зі мною.
Я поведу вас туди і співатиму вам дорогою.
Ходімо!
Любі друзі, у нас є план
Чудовий, прекрасний, славний план
Любі друзі…
Ходімо!
Клянуся, я покаявся!
Ні!
-Стеж за цими двома. -Гаразд.
Як ти це робиш?
-Що? -Чому ти така хоробра?
Поводишся так вільно, відірвано від землі.
Ти не боїшся смерті?
Відколи помер Едуардо…
я не боюся.
Я любила його,
а ще я була з ним пов'язана.
І коли його не стало, обірвався і зв'язок.
І тепер…
здається, я бачу…
інший бік усього.
У смерті — тиша і спокій.
А цей бік…
це пекло.
І якщо я покину цей бік…
що я залишу по собі?
Вибач, що штовхнула тебе з мосту.
Це був твій хліб.
Мабуть, я трішки заслужила.
Господи, коли я увійду в царство Твоє…
Гаразд. Іди по тих двох.
Я маю тобі дещо сказати.
-Усе гаразд. -Ні.
Ти можеш розлютитися.
Принаймні лють триватиме недовго.
Що?
Ти не знала своєї матері, але мій батько знав.
Вони були закохані, у них народилася дочка.
Ти.
Ми з тобою сестри.
Сестри?
Стратити їх.
Будь ласка, у мене просто в носі засвербіло. Я…
Я не хворий. Прошу. Я не хворий.
Ні!
Роби своє, лікарю.
Ану ходи сюди.
Тримайте їх!
Ви своє отримаєте, замовкніть.
Займися цим.
-Не змушуй мене. -Біжи!
Зупиніть їх!
Ходімо, ідіотко! Швидко!
Чекайте! Візьміть мене!
Лічиско, дозволь мені відвести тебе на віллу.
-Ні. -Так.
-Я туди не повернуся. -Там Діонео, він допоможе.
Для мене там нічого немає.
Якщо не даси тобі допомогти, ти помреш,
а я хочу, щоб ти була моєю сестрою. Прошу!
-Гаразд? -Ти мені не сестра, лярва бісова.
Гаразд.
Ось так.
-Рушай! -Агов!
Досить!
Я повернулася.
Я майже зібрала достатньо на дві вечері,
але доведеться дещо взяти з комірчини.
Що ви тут робите?
Твій син розповів, що ви без дозволу мешкаєте в халупі на моїй землі.
Я мусила оглянути дім,
і ось, що я знайшла.
Це знаряддя відьми.
Ти відьма.
-Я відьма? -Так.
Так. Ти спокусила господаря, народила йому спадкоємця,
і для цього ти використала темну магію.
Ти відібрала те, що належало мені.
Де Якопо?
Леонардо ніколи б не дозволив синові жити в такій бридкій дірі.
Відтепер
Якопо житиме в розкоші, на яку заслуговує.
Де мій син, пришелепкувате стерво?
Нам слід про все подбати для тебе
на завтра і на день після.
Нейфіле, це нестерпно слухати.
Іди до Руджеро і оформи все офіційно.
Ти заслуговуєш на цю віллу.
Я тебе не залишу.
Мені буде спокійніше, коли я знатиму, що твоє майбутнє забезпечене.
-Іди. -Ні!
Ні, я не можу!
Я гадав, що в мене гострий розум.
Що я кмітливий.
Але це не так, я…
ніщо.
Без тебе я ніщо.
Мій Панфіло…
ти дуже розумний.
Ти все чітко бачиш.
Довірся своєму розуму.
Повір у себе.
Забезпеч своє майбутнє.
Заради нас.
Руджеро, Нейфіле просила…
Що ж.
Якопо!
-Повільніше, відьмо! -Якопо, я йду!
Якопо!
Це взуття не для бігу, це взуття для вечері!
-Замовкни, тупе стерво! -Я твій запах звідси відчуваю!
-Якопо! -Повільніше!
-Мамо, сюди! -Якопо!
-Мамо! -Я тут!
-Ти надто швидко бігаєш для розпусниці! -Я тут!
Місіє!
-Якопо! -Стій!
Допоможи.
Якопо! От стерво!
-Замовкни, хвойдо! -Якопо!
Якопо!
Ти скажене стерво, геть від мене!
-Я тебе чую! Я тут! -Якопо!
Любове моя, як усе пройшло?
Він відписав віллу?
Так.
Із превеликою радістю.
І побажав тобі всього найкращого.
Справді?
Так.
Він щасливий за нас.
Це таке диво.
Ти кажеш неправду?
Ні.
Я… Я мушу встати.
-Я мушу. -Будь ласка, Нейфіле.
-Ти надто слабка. -Ні!
Я не можу бути слабкою.
У мене повно справ!
Що зі мною буде?
Панфіло.
Я люблю тебе.
Мені так страшно.
Руджеро не має нас бачити.
Хочеш поговорити?
Що?
Може, ти хочеш поговорити про…
Про те, як ти знала, що я твоя сестра,
і все одно ставилася до мене, як до гівна багато років?
Не думаю, що колись захочу з тобою говорити.
Від самого твого вигляду мене нудить.
Якопо, я стільки всього приніс.
Я навчу тебе робити тестудо. Це означає «черепаха».
Так не можна!
Я можу робити що завгодно.
-Не крутися, будь ласка. -Я не відьма.
Так кажуть усі відьми.
Я знаю, що ти причина чуми,
і знаю, що ти причина смерті мого коханого Леонардо.
Ти його навіть не бачила, божевільне стерво!
Якщо подивитеся ліворуч, це вілла.
Привіт! Філомено, Лічиско!
Я Лічиска. Вона Філомена.
Так. Це мої нові найкращі друзі.
Вітаю. Радий знайомству. Я…
-Що? -Місія.
Ходімо.
Тихо.
Що, в ім'я найвидатніших генералів історії,
ви робите з моєю дівчиною?
Я не твоя дівчина.
Тіндаро, вона вас зачарувала, як Леонардо.
Місіє, покажи йому ті нечестиві речі.
Я вимагаю її відпустити.
Ми її спалимо, бо вона відьма.
Вона не відьма.
Вона майбутня дворянка.
Стратиліє…
ти зробиш мені велику честь і станеш моєю дружиною?
Що? Ні!
-Замовкніть! -Не чіпайте мою пані!
Ідіот.
В ім'я любові!
Що з вами не так?
Зі мною все так!
Я це зробила!
-Допоможіть! -Допоможіть їй!
Обережно! Вогонь гарячий!
Мамо!
Допоможіть, вона горить!
Поставте мене.
-Усе гаразд. -Не можна спалювати людей!
Місіє.
Вона померла.
Нейфіле мертва.
Ця мерзенна жінка — причина всіх наших нещасть.
Усіх.
Якщо хтось і відьма, то це вона.
Що? Ні.
Ви мене не почули?
Місіє?
Ні.
Подивіться на мене.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин