Heu estat atents?
Estàvem jugant a un joc.
Jo dic: "Soc el porc."
- I vosaltres… - No li toqueu l'ou!
- Sí. - No li toqueu l'ou.
Més fort, camperols!
- Amb més energia. - Crideu.
- És molt divertit quan ho captes. - Sí.
Jugueu bé i no sortiu dels límits.
Vinga. Té.
Arriguccio, hauries de ser el porc.
- Sí! - Sí.
- No. Ets molt amable, Stratília, però… - Va.
Arriguccio, el porc!
Arriguccio, t'encantarà!
Ho faràs molt bé.
Té, agafa l'ou. I ara, comencem!
- Soc el porc. - No li toqueu l'ou!
No li toqueu l'ou!
Arriguccio, així no. T'ho ensenyo.
Has d'esbufegar i ens has de perseguir.
Us donaré el meu ouet perquè soc el porc!
No li toqueu l'ou!
No m'agafaràs!
Ouet! Us donaré l'ouet!
- No m'agafaràs! - Us donaré l'ou!
- Soc el porc! - No li toqueu l'ou!
Hola!
Són els mercenaris!
- Agafa l'espasa. - Soldats, en formació.
La vil·la ens posa a prova, però podem guanyar.
- Sí. - Els mercenaris
creuen que la vil·la està fortificada i vigilada.
Estem fortificats. Estem vigilats.
- Sí. - Som una colla d'idiotes.
I tenim molt més a favor nostre. Dalt d'aquest turó, amb una bona reixa,
parets altes, amb aigua i menjar de sobres,
etcètera, etcètera,
crec que podem aguantar fins a…
cinc anys.
- Cinc anys! - Sí!
Amb canibalisme limitat, sis.
I buscaran una presa més fàcil molt abans.
- Hòstia. - Homes, alceu les armes.
La meva llança és decorativa.
Està bé.
Hòstia. És la Licisca.
Deixeu-la entrar.
Agafa-ho.
Has vist els mercenaris? Quants són?
Has vist la Pampínea?
Licisca, espera!
Licisca, atura't.
- Licisca! - Deixa'm en pau!
On vas?
Per la porta de les putes.
Ja són a la reixa.
El Tíndaro diu que esperem que marxin.
El geni militar?
Doncs s'equivoca, però bona sort.
D'acord.
Soc horrible, però…
estic millorant, no?
I soc ta germana.
Sí, sé que això abans no significava res,
però ara sí. Tu…
dona'm una oportunitat.
He passat, en tota la meva vida,
dos dies sense tu.
El dia que et vaig tirar pel pont i el següent, quan vaig arribar aquí,
i agradava als nois i feia el que volia,
i tothom em tractava com a un ésser humà.
I llavors apareixes a la porta i he de tornar a ser la criada.
No t'hauria d'haver tirat pel pont.
T'hauria d'haver tallat el cap.
No, però espera.
Viure aquí amb tu m'ha canviat.
- La Misia m'ha canviat… - Encara que hagis canviat,
encara que el rotllo amb la Misia…
No és cap rotllo.
L'estimo.
Tu només t'estimes a tu mateixa.
Verge santa. No.
La Licisca diu que són a la reixa.
- Què farem ara? - No.
Aquella reixa fa 200 anys que aguanta. Tenim temps de sobres de bullir l'oli.
Han travessat la reixa!
- Sirisco! - No!
Allà.
Hòstia puta.
N'hi deu haver 30, i són alts.
Molt bé,
passem a posicions secundàries i oli fred!
Oli fred!
Vine.
Ets molt forta.
Gràcies.
Mireu-nos. És com un somni.
Toc, toc, amics meus!
- No. - Hòstia puta.
No. Com pot ser?
Amics?
M'ho estava passant molt bé!
- Tranquil·la. - Amics!
Tinc bones notícies.
He arribat a un acord amb aquest cavaller i els seus camarades.
És bastant raonable encara que no ho sembli.
Podeu entrar sota bandera blanca!
- No! Què? - Per què?
Deixeu les armes i espereu en silenci…
Què collons…?
…mentre abaixem les nostres feroces defenses.
Molt bé, perfecte.
Abaixeu les defenses.
- Abaixeu-les. - No. Em matarà.
- Abaixeu les defenses! - Deixa'l!
Deixeu les armes a terra. A terra!
- Ja està. - A terra!
- Content? - Em…
Merda.
Collons.
Prepareu-vos. Calandrino, a la porta.
Com ets tan forta?
Endavant, estimat Calandrino.
Per fi.
Sirisco.
Tíndaro.
Hola a tothom.
Aquest és el general dels Deixebles de l'Ordre.
Es diu Eric.
És molt graciós.
És de la Gàl·lia.
En fi, que me l'he trobat i he pensat:
"Puc ajudar els meus amics."
L'únic que necessitem, literalment l'únic que demanen
és el meu dot.
Ens direu on l'heu amagat?
Ja. Si us soc sincera,
quan m'heu fet fora el tenia i…
Què? Com?
És igual.
La qüestió és que la Licisca me l'ha pres.
Si l'entrega, no ens passarà res.
Els diners ho solucionen tot.
Licisca?
Com va l'ull?
- Amor meu. - No trobo el Jacopo.
Què?
Tranquil·la. És molt astut.
- És meu aquest vestit? - Ara és meu.
- Li queda genial. - Gràcies.
- Ets un fènix. - Ja està.
És bonic, no?
Sí, molt bé.
Digueu-los que m'han de perdonar i deixar-me quedar la vil·la.
Eric, gràcies.
Digueu que ara la vil·la és meva i ja ens podrem acomiadar.
Creia que Vil·la Santa tenia molts defensors.
Creia que éreu forts.
Finalitzo l'acord i reclamo la vil·la per al meu ordre.
Els meus homes recolliran les riqueses que us han malmès l'ànima
i us mataran a tots.
Espereu, Eric. Eric!
- Aquest no era el tracte. - No, no ho era.
Que regni el caos!
Arriguccio! No!
- No! - Jacopo!
La vil·la és meva!
- Aparta't! - Espera.
- Ets el meu millor amic. - Vine.
No hauríeu d'anar armat!
Enfronteu-vos a mi!
A la mirada de Medusa!
No!
Crec que la cuirassa és falsa.
- Calandrino! - Hòstia!
Aguanta'm la copa.
Morireu!
Hòstia.
Què? No m'aplaudiu?
- Ha estat fantàstic! - Sí!
Fantàstic.
Ho hem aconseguit.
- Sí! - I tant.
- Ha sigut increïble. - Gràcies.
Hurra!
Soc mort?
Heu d'admetre que…
he fet tot el que he pogut, no?
Encara soc viu?
Li vas donar el dot, no?
No?
Volies que la deixés morir de gana?
És el seu dot.
Creia que ho entendries. Ets rica.
Et va fer matar una persona.
Ja l'heu sentit. Ens volia salvar la vida.
- És llesta… - T'ha rentat el cervell.
No deixaràs mai d'estimar-la, no?
La Licisca m'odia.
Tu hauries d'odiar la Pampínea. Per què no l'odies?
Fa un mes que fas de criada i et penses que has canviat molt.
Però no.
Només veus una cara de les persones alhora.
Sense la seva història.
L'amor té més d'una dimensió.
L'amor té les urpes llargues.
Però suposo que això tu no ho pots entendre, no?
Prou de xerrameca. Ens hem de reunir amb l'enemic.
- No. - El que en queda.
- Xit. - Estic llest.
- Prou. - Llest per al combat.
Calleu.
Sou increïble. Tot un soldat.
- Calleu. - Mireu-nos. Puc seguir.
Després hauríem de fer l'amor.
- Podeu parar? - Ja ho sap tothom.
M'he deixat la trompeta.
Atenció, mercenaris.
Escolteu, si us plau.
Tots vosaltres actueu empesos per la cobdícia i la malícia,
però tinc bones notícies.
Us en podeu deslliurar avui mateix.
No cal lluitar.
Tots som iguals en aquest bonic planeta.
L'Eric és mort!
Me l'he carregat.
I acabareu igual si no marxeu.
Punyalada. Punyaladeta.
Punyaladeta.
- Punyalada. - Mercenaris!
Jo, Tíndaro,
compro els vostres serveis amb això.
La vostra primera tasca és obeir totes les ordres
de la legítima propietària d'aquesta vil·la, la Stratília.
Ella serà la vostra reina.
Acosta't, que admirin la teva bellesa.
Admireu la seva bellesa.
Marxeu.
- Que marxeu. - Marxeu!
- No ens podeu vèncer. - Això!
Mateu-los!
S'ho estan pensant.
Esteu bé?
Sí.
La mar de bé, gràcies.
Crec que només m'ha fregat el pulmó. Suposo que demà estaré recuperat.
Tinc dos pulmons.
Per què rieu? Què collons us passa?
No…
Va!
Tornem-hi!
Vinga, malparits.
Un ariet…
Entrarem!
…una vil màquina de guerra.
O potser tenen un gegant.
- Falta poc! - Hem lluitat en va.
Amics,
molts líders militars de la història han tingut l'honor de donar el missatge
que us estic a punt de donar.
- Victòria. - Ja ho tenim.
- Falta poc. - Morirem tots.
No.
Recordeu que resar és poc eficaç
i que acostuma a enutjar les Moires,
que s'esforcen molt per organitzar morts interessants per a la gent.
La retirada és l'única opció.
Amaguem-nos a baix mentre ens roben les riqueses
i sobrevivim els pocs minuts que ens queden.
Fugim junts amb coratge.
Un, dos, tres!
- Pànfilo? - Sí, reina?
- Què feu? - Vull quedar-me i veure-ho.
- No teniu por? - Ho sembla?
M'estic enamorant de vós?
Descansem.
No funcionaria. Estic casat.
- Molt bé. - Anem.
Stratília, per allà.
- Per aquí. - Què?
Per allà.
Per aquí.
De pressa.
Licisca o Filomena?
Mare meva.
Sou petita…
com un escurçó.
Vaja, gràcies.
La meva mare cabia a la plàtera del Dia de l'Anunciació.
En pau descansi. Filomena!
Què?
Sento no haver-vos cregut quan em vau dir que no éreu una criada.
Ara ho veig, és clar.
De fet, és bastant obvi. Teniu una bellesa característica.
Una criada no la… podria posseir.
Com la Misia?
Exacte!
Ens podem ajudar mútuament, Filomena!
Prou!
Tinc gemmes fecals.
Senyores, pareu.
Prou!
Gràcies a Déu. La persona que necessitava.
Podríem haver marxat. En vam tenir l'oportunitat.
Això et confortarà.
El Jacopo és fort.
Potser el contracten com a soldat si es queda orfe.
Gràcies.
Creia que els camperols ens podrien protegir.
- És culpa meva. - No. Ens n'anàvem.
Però he tornat a reclamar la vil·la per al meu fill.
- Que arrogant. - No és arrogància, sinó justícia.
Justícia. La vil·la és seva.
No és culpa teva que arribin monstres per casualitat a prendre-la.
M'enfurisma que creguis que has comès algun error.
- He fallat al meu fill. - No.
L'hi has donat tot.
Amor, sobretot.
Té molta sort.
Ho entens, Jacopo?
Molta sort.
Mira, té.
Aixeca't. Agafa això. Vinga, posa-t'ho.
Ajuda'l a posar-s'ho.
Ara tu ets el general. Així.
És ridícul. Treu-t'ho.
No et cal. Estàs bé sense.
Entesos?
- No és la pesta. És una punyalada. - Per si de cas.
Escorcolleu les cambres. Agafeu els objectes de valor.
Mateu tothom que trobeu.
Són pecadors.
M'alegro tant de veure't.
I jo que em permeteu veure-us.
- Em preocupava que m'odiessis. - Jo no podria odiar-vos.
Així que la Filomena, eh? És…
És guapa.
Sí que ho és.
Sou molt amigues?
Sí, això espero.
Esteu bé, vescomtessa?
Alguna cosa no se m'ha posat bé.
Vinga.
Les abelles no només li agradaven, les respectava.
El Calandrino era un gran home. Per això esperava que fóssiu amics.
L'hauríeu fet sortir de la closca.
Em cago en ells! Hòstia!
Ens sentiran.
M'és igual.
Perquè ens empescarem una manera de derrotar-los ara mateix.
Pensem idees. Idees.
Vinga, penseu. Algú té alguna idea?
- Rendir-nos seria una idea. - No comencem.
Quina alternativa tenim?
Tots volem viure, a la nostra manera, per més curiosa que sigui.
És millor morir, Arriguccio, que llepar-los les botes.
Prou llepar botes!
Sirisco, no hem sobreviscut tant de temps per orgull.
Potser hauries de donar una oportunitat a l'orgull, amic meu.
Molt bé, algú té alguna idea?
Alguna idea? Idees, vinga.
Els podríem parar una trampa.
Una trampa. Molt bé! És un bon principi. Sí!
Més. Continuem, vinga. Sí.
Ens fem els morts i els apunyalem.
Això! Això sí que és bona idea.
Seu. A veure aquestes cares de morts.
Feu-vos els morts. Vinga. Feu-vos els morts. Sí.
Molt bé. No, deixem-ho estar. Mala idea.
Ja quasi ho tenim. Junts ho aconseguirem!
Ens podríem fer passar per monstres.
Què?
Emporta't un home.
Què fa aquell?
Ah, sí. Els fa molta por la pesta.
A mi tampoc m'apassiona.
La Neífile era la millor.
Era divertida.
Era divertidíssima.
Però és morta. S'ha acabat la diversió.
Això és pena?
Llibertat o bogeria.
Sigui com sigui,
és un sentiment molt potent.
Jo també em sento bastant lliure.
Independent.
Sí. Té sentit.
Estem a punt de morir.
Això fa que vulguis parar la barbeta per a l'últim cop de puny.
Voleu morir?
No vols ser lliure?
Què et queda aquí?
No!
Deixa'm!
Ja n'he tingut prou de rics.
- No! - I les senyores?
- És la Filomena? - Ho sembla.
Què? Esperes que sobrevisqui?
- No hi havia pensat. - No comencis ara, reina.
Ja.
- Què és això? - Un porc.
- M'ajudeu a baixar? - Al seu servei, mestressa.
Tot i que…
podries marxar.
Ningú vigila la porta.
Vols anar-te'n, no?
Allibera-te'n.
Ves a fer de dama.
O de puta.
O de bufó.
O del que vulguis.
Al final,
l'amor és una càrrega.
Vaig a salvar-la.
Ho entenc.
Des de quan és genial el Pànfilo?
Acosteu-vos.
No ho veieu? No té sentit…
Soc el porc!
Sí!
No em toqueu l'ou!
No me'l toqueu! Porquet.
On és el porquet?
On és?
Per a tu. Soc el porc!
No em toqueu l'ou.
L'amor és una càrrega.
Per a tu i per a tu.
Ajudeu-me!
Auxili!
Ajudeu-me!
Auxili!
Licisca, m'has tornar a salvar.
Sí, tros de bleda. L'amor té les urpes llargues.
Potser sí que m'estic morint.
Tíndaro?
Sí?
Hem passat per moltes coses aquests últims dies.
No m'estimes.
El meu amor no requereix el teu.
No sabeu res de mi.
Et conec millor que la majoria.
- Potser sí, però… - Sé que t'han donat poc
i t'han pres molt.
És correcte?
Sí.
Només et demano…
que em deixis donar-te el que puc,
el que tinc.
Ara no és gran cosa,
però fes-me l'honor.
- Aquest collaret era… - Ens el quedem.
Molt bé.
Jacopo…
m'ha agradat ser el teu amic.
Tot i que, en el fons del cor,
esperava que em veiessis com un pare.
Ho faries?
Pensaries en mi com en un pare?
Sí.
Déu meu, creia que em moria.
Com es distingeix l'últim alè?
Hem estat en pitjors situacions, senyora.
Recordeu l'incident del barret i el vostre pare?
Verge santa.
- Es va enfadar molt. - Sí.
Tens raó, Misia. Juntes, podem fer qualsevol cosa.
Qualsevol.
Misia?
El teu amor per mi…
M'estimes incondicionalment.
- És el millor regal del món. - Soc molt maca, no?
No deixaré que t'allunyis de mi
mentre visqui.
He comprès que és la més gran de les veritats.
Sí.
Misia.
Ja venen?
Sí.
És la fi?
Sí.
No deies que no marxaries sense la Misia?
Ha pres una decisió. No la puc canviar.
Hòstia, podem pensar una idea útil de debò? Si us plau.
Arriguccio.
Has trobat una espasa. Molt bé. Ens pot ser útil.
Tenies raó.
Acabo d'intentar rendir-me
davant d'un mercenari.
I saps què?
M'ha assassinat.
No.
Sirisco, no et culpis.
Tot i que, òbviament…
No. Si us plau.
Si us plau.
No.
Molt bé, el pla és aquest.
Us amagareu en aquest barril,
jo el tancaré i no sabran que sou aquí.
- Entesos? - Sí.
- No us entrebanqueu. - No.
Amunt.
Vaig a jurar lleialtat als homes de dalt.
Soc servidora de mena.
Sí que ho ets.
I fingiré que soc la seva criada en lloc de la vostra.
I quan tot estigui tranquil, en el silenci de la nit,
baixaré aquí i us trauré del barril.
I ens n'anirem juntes a casa.
Misia.
Gràcies.
I, quan vinguis, em portaràs alguna cosa de menjar?
Segur que m'agafarà gana.
És clar, vescomtessa.
- Molt bé. - Molt bé.
Molt bé.
Misia.
Què faria sense tu?
No ho sabrem mai.
¿Per què no canteu una cançoneta
per calmar-vos i passar l'estona?
La tulipa i la pomera
són en un prat tranquil.
- Llavors de sobre aquella morera - Llavors de sobre aquella morera
- volà un pardalet. - volà un pardalet.
- La tulipa i la pomera - La tulipa i la pomera
- són en un prat tranquil. - són en un prat tranquil.
Llavors de sobre aquella morera
volà un pardalet.
Què faré sense vós?
Són en un prat tranquil.
Llavors de sobre aquella morera
volà un pardalet.
Ens poden impedir que visquem aquí i ens podem impedir que marxem…
però no em podem impedir que ho cremi tot.
Ho cremaré tot.
Qui està amb mi?
Ningú viurà en aquesta vil·la
tret dels nostres cadàvers.
Crema!
Molt bé. La deixaré aquí.
Veniu!
Mare meva, un incendi.
Què celebrem?
Eh, cremar la vil·la era idea meva!
No ens podem quedar.
Podem lluitar fins a la mort.
Jo ens puc dirigir.
No em ve gaire de gust.
A més, a banda de nosaltres mateixos,
per què val la pena lluitar aquí?
Crec que us puc treure d'aquí.
Ja està. Deixa-ho aquí.
Agafem-ne més.
Estimada…
necessito que m'ajudis.
Crec que no puc morir sense tu.
- Ara! - Ja!
Va!
De pressa! Vinga! De pressa!
Va!
Senyor!
De pressa!
Aneu! De pressa!
Pesta!
Retireu-vos! La pesta!
- Pesta! - Company.
Adeu, amic meu.
Pesta!
- Pesta! - Pesta!
Stratília!
Jacopo.
- Pesta! - Cuida-la.
Pesta!
La pesta!
Arquers!
- Pesta! - Arquers!
Vinga.
Jacopo!
Et salvaré!
Jacopo! No!
Mateu-los a tots!
Vinga! Va!
Creia que es cremaria.
És de pedra.
Idiota.
Em recordes el teu pare.
Hòstia. No em puc creure que haguem sobreviscut.
Però m'ho he de creure o seria mort.
Un nou capítol!
- No anem al vostre poble? - No. Buscarem un altre lloc.
- Vinc amb vosaltres? - No.
Entesos. Adeu.
Escolta, Sirisco.
Anima't.
És el que has dit, hem… Hem sobreviscut.
Ho hem aconseguit.
Sí. Ho hem aconseguit.
Sí.
- Ho hem aconseguit. - Sí.
- Sí.
Molt bé.
Ja hem plorat tots una estona.
Vinga, en marxa.
Aixequeu-vos.
Aixeca't.
- Aixeca't, colometa. - No.
Aixeca't, colometa!
Benvinguts.
Aquesta cova és meva i de la Licisca.
Poseu-vos còmodes, però aneu amb compte amb la malvada Vitrucchia.
- Qui és la Vitrucchia? - Una bruixa de la nit.
- Una bruixa de la nit? - Sí.
Vitrucchia, Vitrucchia, el dimoni us maleí.
- No. - Vitrucchia, Vitrucchia,
el dimoni us maleí.
Vitrucchia, Vitrucchia, el dimoni us maleí.
- Vitrucchia! - Vitrucchia, Vitrucchia,
- el dimoni us maleí. - Vitrucchia!
El dimoni us maleí.
Vitrucchia!
Creus que és viu?
El pare?
Sí.
Espero que no. Estaria emprenyadíssim.
Ho hauríem d'esbrinar.
Sí.
T'estimo…
a desgrat meu.
Jo t'estimo més,
a desgrat de ningú.
Podeu callar?
I el Giannello va muntar la Peronella com un semental munta una euga.
Es va posar a treballar per acabar la feina a mig fer.
Misia!
Al final, el Giannello va guanyar dos premis aquell dia.
L'amorosa abraçada de la dona del llauner
i una banyera gratis, com sempre havia somiat.
- Molt bé. - Bravo.
Molt bo.
Et toca, Sirisco.
No hi ha dret.
El Tíndaro és mort.
Sí, és mort.
I el Pànfilo.
Va ser molt amable.
Morir és trist.
Sí que ho és.
I no es pot evitar.
La mort o la tristesa?
Les dues.
Et podries menjar una taronja.
- Molt bé. En voleu? - Sí.
- Sí. Què més tens? - Només taronges.
- Dona-me'n una. - N'hi ha moltes.
- No. Ara no tinc gana. - Hosti.
Me'n dones un tros?
Molt bé, Sirisco, una d'alegre.
Alegre?
La de la Misia ho era bastant.
A veure… Una història d'amor?
- Us agradaria? - Sí.
Sí.
Fa un temps, els vilatans de Saluzzo
van demanar al marquès,
que era un solter empedreït,
que es casés per tenir un hereu.
A ell no l'entusiasmava la idea, però s'hi va avenir amb una condició.
Que ell escollís la seva esposa
i que els vilatans respectessin la seva decisió.
O sigui que va anar al poble i va triar la dona més guapa,
però també era la més pobra.
- Per què? - I…
Ara ho explico.
Perdona.
Subtítols: Maria Romero Soronellas