ДЕКАМЕРОН
Ви дивилися?
Ми грали в гру.
Я кажу: «Я свиня».
-Ви кажете… -Не чіпайте його яйце!
-Так. -Не чіпайте його яйце.
Гучніше, селяни.
-Енергійніше. -Голосніше.
-Це весело, коли зрозумієш суть гри. -Так.
Просто дотримуйтеся правил.
Ні, ну ж бо. Зараз.
Арріґуччо, ти будеш свинею.
-Так! -Так.
-Ні. Це дуже люб'язно, але я… -Ну ж бо.
Арріґуччо, ти свиня!
Тобі сподобається, Арріґуччо!
Ти зможеш.
Бери яйце. І вперед!
-Я свиня. -Не чіпайте яйце!
-Його яйце! -Не чіпайте яйце!
Неправильно, Арріґуччо. Я покажу.
Треба рохкати й ловити нас.
Буде вам яєчко, бо я свиня!
Не чіпайте її яйце!
Не впіймаєш!
Яєчко! Буде вам яєчко!
-Не впіймаєш! -Буде вам яйце!
-Я свиня! -Не чіпайте її яйце!
Агов!
Найманці!
-Бери меч. -Солдати, зберіться.
Нам випало випробування, але ми впораємося.
-Так. -Найманці вірять, що віллу охороняють.
Так і є, ми вартові вілли.
-Так. -Ми купка ідіотів.
У нас багато інших переваг: ми на вершині пагорба, надійні ворота,
круті мури, вдосталь води та їжі
тощо, тощо.
Я вірю, що ми протримаємося не менше…
п'яти років.
-П'ять років! -Так!
З помірним канібалізмом — шість.
Але ще до того вони підуть у пошуках легшої здобичі.
-Господи. -Чоловіки, хапайте зброю.
Синьйоре Тіндаро, мій спис суто декоративний.
Справді гарний.
Боже. Це Лічиска.
Впустіть її.
Бери.
Ти бачила найманців? Скільки їх?
Ай!
Ти… Ти бачила Пампінею?
Лічиско, чекай!
Лічиско, стій.
-Лічиско. -Відійди, будь ласка.
Куди ти йдеш?
До дверей для повій.
Вони вже біля воріт.
Тіндаро каже, що нам вдасться перечекати.
Цей військовий геній?
Він помиляється. Але хай щастить.
Гаразд.
Я нестерпна. Але…
Я стаю кращою, хіба ні?
І я твоя сестра.
Я знаю, що раніше це нічого не значило,
але зараз значить. Просто…
дай мені шанс.
За все моє життя
я лише два дні була без тебе.
Того дня, коли скинула тебе з мосту, і наступного, коли прийшла сюди.
Я подобалася чоловікам, робила що заманеться,
і всі ставилися до мене, як до людини.
Але з'явилася ти і знову тягнеш мене назад у служіння.
Не треба було штовхати тебе з мосту.
Треба було відрізати тобі голову.
Ні, зачекай.
Життя тут із тобою мене змінило.
Місія мене змінила…
Навіть якщо ти змінилася,
навіть твоя інтрижка з Місією…
Це не інтрижка.
Я її люблю.
Хотіла б я бачити, як ти любиш когось, крім себе.
Господи. Ні.
Лічиска каже, що вони біля воріт.
-Це проблема. -Ні.
Ці ворота простояли понад 200 років. У нас досить часу, щоб закип'ятити олію.
Вони зламали ворота!
-Сіріско! -Ні!
Ось.
Дивись.
Господи милостивий.
Їх щонайменше 30. І вони високі.
Слухайте всі!
Переходимо до запасного плану і холодної олії!
Холодної олії!
Так.
Я не знав, що ти така сильна.
Дякую.
Подивіться на нас. Я стільки про це мріяв.
Стук-стук, друзі!
-Ні. -Боже мій.
Якого дідька?
Друзі!
А мені було так весело!
-Спокійно, Місіє. -Друзі!
У мене гарна новина.
Я уклала угоду із цим паном і його товаришами.
Він доволі розсудливий, попри грубу зовнішність.
Ви можете ввійти під прапором перемир'я!
-Ні! Що? -Чому?
Відкладіть зброю і чекайте в тиші…
Якого дідька?
…поки ми послабимо нашу люту оборону.
Гаразд, домовилися.
Відкладіть щити й мечі.
-Відклади щит. -Ні, вона мене вб'є.
-Відкладіть щити й мечі! -Відклади!
Відклади! Кидай!
-Відклав. -Кинули!
-Щасливий? -Вона…
Чорт.
Дідько.
Приготуйтеся. Каландріно, до дверей.
Чому ти така сильна?
Відчиняй, шановний Каландріно.
Нарешті.
Сіріско.
Тіндаро.
Усі.
Вітаю.
Це генерал Апостолів порядку.
Його звати Ерік.
Кумедне ім'я.
Він із Галлії.
Я випадково натрапила на нього й подумала:
«Я ж можу допомогти друзям».
Усе, що нам треба, усе, що вони просять —
мій посаг.
Скажеш, де його сховала?
Щодо цього. Якщо чесно,
коли мене вигнали, посаг був у мене, тож…
Що? Як?
Неважливо.
Річ у тім, що Лічиска в мене його забрала.
Якщо вона віддасть посаг, ніхто не постраждає.
Гроші вирішують усе.
Лічиско?
Як око?
-Любове моя. -Я не можу знайти Якопо.
Що?
Не хвилюйся. Він звір.
-А це часом не моя сукня? -Тепер моя.
-Вона красуня. -Дякую.
-Ти фенікс. -Досить.
Гарні, правда?
Так, гаразд.
А тепер скажи їм нехай пробачать мені
і віддадуть віллу.
Дякую, Еріку.
Скажи, що вілла тепер моя, і можемо прощатися.
Я повірив, що на віллі Санта багато захисників.
Повірив, що ви сильні.
Я скасовую нашу угоду і забираю віллу для свого ордену.
Мої люди заберуть багатства, які зіпсували ваші душі,
а тоді усіх вас уб'ють.
Чекай, Еріку. Еріку!
-Ми не про це домовлялися. -Ні, не про це.
Сійте хаос!
Арріґуччо! Ні!
-Ні! -Якопо!
Вілла моя!
-Якопо, назад! -Чекай.
-Назад. Ти мій друг. -Іди сюди.
Ти ж мав прийти без зброї!
Бийся зі мною!
Зазирни в очі Медузи!
Ні!
Ця кіраса, напевно, несправжня.
-Каландріно! -Господи Ісусе!
Потримай вино.
Умри!
Господи.
Що? А де оплески?
-Це було неймовірно. -Так!
Неймовірно.
Нам вдалося.
-Так! -Вдалося.
-Надзвичайно. -Дякую.
Ура!
Я мертвий?
Визнайте, я…
я справді хотіла допомогти.
Я ще живий? Ой.
Ти віддала їй посаг?
Так?
А що було робити? Лишити її ні з чим?
Це… це її посаг.
Гадала, ти зрозумієш. Ти з багатих.
Вона змусила тебе вбити людину.
Ви ж її чули. Вона хотіла врятувати нас.
-Вона розумна… -Вона засіла тобі в голову.
Ти ніколи не перестанеш її любити?
Лічиска мене ненавидить.
Ти маєш ненавидіти Пампінею. Чому ти її не ненавидиш?
Ти лише місяць побула служницею і думаєш, що дуже змінилася.
Але це не так.
Ти бачиш лише один бік людини.
Без її минулого.
Любов має багато вимірів.
У любові довгі пазурі.
Але, мабуть, ти цього не зрозумієш.
Досить жіночих балачок. Слід зустрітися з ворогом.
-Ні. -З тими, хто залишився.
-Тихо. -Я готовий.
-Припини. -Готовий до бою.
Помовч.
Ти неймовірний. Ти солдат.
-Помовч. -Поглянь на нас. Я готовий до більшого.
Пізніше покохаємося.
-Припини. -Ні, усі вже знають.
Я забув сурму.
Увага, найманці.
Вислухайте мене.
Вами всіма керує жадоба і злий умисел,
але в мене гарна новина.
Сьогодні можете скинути цей тягар.
Немає потреби битися.
Ми всі рівні на цій прекрасній землі.
Ерік мертвий!
Я вдарив його ножем.
Якщо залишитеся, на вас чекає те саме.
Удар. Ще удар.
Удар.
-Удар. -Найманці!
Я, Тіндаро,
купую ваші послуги.
Ваше перше завдання — виконувати всі накази
законної власниці цієї вілли, Стратилії.
Вона буде вашою королевою.
Ходи сюди, нехай засвідчать твою красу.
Погляньте на її красу.
Ідіть геть.
-Я наказала йти геть. -Ідіть геть!
-Вам нас не здолати. -Так!
Убити їх!
Їм треба подумати.
Ти цілий?
Так.
Усе добре, дякую.
Лезо ледь зачепило легеню. Уранці все буде добре.
У мене ж дві легені.
Чому ти смієшся? Що з тобою не так?
Я не…
Ну ж бо!
Ще раз!
Ну ж бо, недоумки!
Таран…
Ми йдемо!
…сумнозвісне знаряддя війни.
Або в них є велетень.
-Майже вийшло! -Наші зусилля були марними.
Друзі,
багатьом полководцям в історії випадала честь сказати те,
що я скажу вам.
-Перемога. -Вдалося.
Ми всі помремо.
Ні.
Нагадую, що молитви рідко ефективні
і часто сердять богинь долі,
які докладають зусиль, аби вигадати людям цікаву смерть.
Відступ — наш єдиний варіант.
Сховаймося внизу, поки вони грабуватимуть наші багатства,
щоб прожити ті кілька хвилин, що нам залишилися.
Хоробро відступаймо.
Один, два, три!
-Панфіло. -Що?
-Що ти робиш? -Хочу подивитися, що буде.
-Тобі не страшно? -Я здаюся наляканим?
Я закохуюся в тебе?
Зробімо перерву.
Нічого не вийде. Я одружений.
-Гаразд. -Гаразд.
Стратиліє, туди.
-Сюди. -Що?
Туди.
Сюди.
Хутчіш.
Лічиска чи Філомена?
Господи милостивий.
Ти крихітна…
як змія.
Дякую.
Моя мама поміщалася на тацю до Благовіщення.
Мир її душі. Філомено!
Що?
Вибач, що не повірила, коли ти сказала, що не служниця.
Тепер я бачу, звісно.
Це цілком очевидно.
Тобі притаманна краса.
Те, із чим служниця просто не впорається.
Як-от Місія?
Саме так!
Ми можемо допомогти одна одній. Філомено!
Досить!
У мене є фекальні коштовності.
Припиніть!
Досить!
Слава богу. Ось хто мені потрібен.
Ми могли піти. У нас була нагода.
Я тебе втішу.
Якопо — міцний хлопець,
його можуть найняти солдатом, коли він осиротіє.
Дякую.
Я думав, ці безнадійні селяни нас захистять.
-Це я нас підвів. -Ні, ми вже йшли.
Але я повернулася, щоб вимагати віллу для сина.
-Яка самовпевненість. -Ні, це справедливість.
Справедливість. Вілла належить йому.
Не звинувачуй себе через чудовиськ, які хочуть її вкрасти.
Мене дратує, що ти думаєш, що начебто помилилася.
-Я підвела сина. -Ні.
Ти віддала йому все.
А найбільше — любов.
Він благословенний.
Ти розумієш, Якопо?
Ти благословенний.
Ось.
Встань. Візьми це. Одягни.
Допоможи йому одягнути.
Тепер ти генерал. Ось так.
У тебе кумедний вигляд. Зніми.
Тобі не треба. І так добре.
Чуєш?
Це не чума, це ножова рана.
Обережність не завадить.
Обшукайте кімнати. Заберіть усе цінне.
Убийте всіх, кого зустрінете.
Вони грішники.
Рада тебе бачити, Місіє.
Мені аж відлягло, віконтесо.
-Я хвилювалася, що ти мене ненавидиш. -Ніколи.
Філомена… Вона…
Вона гарна.
Так, гарна.
Ви близькі?
Так, сподіваюся.
Усе гаразд, віконтесо?
Я з'їла дещо не дуже їстівне.
Ідіть.
Він не просто любив бджіл, він поважав їх.
Каландріно був чудовою людиною.
Я мав надію, що ви станете друзями
і витягнете його з його мушлі.
Прокляття на цих чоловіків!
Вони нас почують.
Байдуже.
Ми придумаємо, як їх здолати.
Поміркуймо. Ідеї.
Думайте. У кого є ідеї?
-Ми можемо здатися. -Почнімо із чогось іншого.
А який у нас вибір, друже?
Ми всі хочемо жити, кожен у свій дивний спосіб.
Краще померти, Арріґуччо, ніж лизати їхні чоботи.
Досить їм коритися!
Сіріско, ми так довго виживали не завдяки гордині.
Можливо, час дати гордині шанс, друже.
Гаразд, у кого є ідеї?
У кого є ідеї? Ну ж бо.
Можемо їх заманити.
Можемо їх кудись заманити. Добре. Чудовий початок. Так!
Більше. Думайте ще. Ну ж бо. Так.
Вдамо мертвих, а тоді зарубаємо їх.
Так! Непогана ідея.
Сідай. Покажіть ваші мертві обличчя.
Вдайте мертвих. Так.
Гаразд. Ні, не треба. Погана ідея.
Але це вже щось. Разом щось придумаємо!
Можемо вдати чудовиськ.
Що?
Візьми когось.
Що він робить?
Вони до смерті бояться чуми.
Я теж не в захваті.
Нейфіле мені подобалася.
З нею було весело.
Дуже весело.
Але вона померла. І вже не так весело.
Це горе?
Або свобода, або божевілля.
Так чи інакше, це те,
що я глибоко відчуваю.
Я теж почуваюся вільною.
Без зобов'язань.
Так. У цьому є сенс.
Ми от-от помремо.
Хочеться завдати останнього удару.
Смерті шукаєш?
А ти не хочеш бути вільною?
Що тебе тут тримає?
Ні!
Пусти!
Досить скарбів.
-Ні! -Де жінки?
-Це Філомена? -Начебто.
Що? Сподіваєшся, що вона виживе?
-Я про це не думала. -То й не починай, дорогенька.
Так.
-Що в тебе тут? -Свиня.
-Допоможеш спуститися? -До ваших послуг, падроно.
Хоча…
можеш просто піти.
Дверей ніхто не охороняє.
Ти ж хочеш піти звідси?
Звільнитися від неї.
Бути пані.
Або повією.
Чи блазнем.
Ким завгодно.
Зрештою,
любов — це тягар.
Я її врятую.
Розумію.
Коли це Панфіло став відпадним?
Сюди.
Ти не бачиш? Немає сенсу…
Я свиня!
Так!
Не чіпайте моє яйце!
Не чіпайте яйце! Порося.
Де порося?
Це тобі. Я свиня!
Не чіпайте моє яйце.
Любов — це таки тягар.
Це йому, а це йому.
Допоможіть!
Рятуйте!
Допоможіть!
Рятуйте!
Лічиско, ти знову мене врятувала.
Так, тупа корово.
У любові довгі пазурі.
Гадаю, мені справді кінець.
Тіндаро.
Що?
Ми за останні дні стільки пережили.
Ти мене не кохаєш.
Моя любов тебе ні до чого не зобов'язує.
Ти нічого про мене не знаєш.
-Я знаю тебе краще за всіх. -Можливо, але…
Я знаю, що тобі мало дали
і багато забрали.
Правда?
Так.
Я лише прошу…
дозволити дати тобі те, що я можу дати,
те, що я маю.
Зараз це не так багато,
але зроби мені честь.
-Намисто належало… -Ми візьмемо.
Чудово.
Якопо…
я був радий стати тобі другом.
Хоча потай у душі
я мріяв, що одного дня ти назвеш мене батьком.
Ти б це зробив?
Назвав би мене батьком?
Так.
Боже мій, я справді думав, що помер.
Як знати, коли твій останній подих?
Ми потрапляли і в гірші халепи, моя пані.
Як-от коли ваш зимовий капелюх перекинув батькову шафку.
Божечки.
-Він був такий злий. -Дуже.
Ти маєш рацію, Місіє. Разом ми здатні на все.
На все.
Місіє.
Твоя любов…
Ти любиш мене попри все.
Найбільший мій дарунок.
Гарно з мого боку, правда?
Я не відпущу тебе,
доки жива.
Я це вже зрозуміла.
Так.
О, Місіє.
Вони вже близько?
Так.
Це кінець?
Так.
Ти казала, що не підеш без Місії.
Вона свій вибір зробила. Я її не зміню.
Треба придумати щось, що нам допоможе. Прошу.
Арріґуччо.
Ти знайшов меч. Добре. Це може допомогти.
Ти мав рацію.
Я щойно спробував здатися
найманцю в коридорі.
Хто б подумав?
Мене вбили.
Ні.
О ні.
Сіріско, не звинувачуй себе.
Хоча, очевидно…
Ні. Прошу.
Прошу.
Ні.
Гаразд, ось план.
Ми запхнемо вас у цю бочку,
я її закрию, і вони ніколи не дізнаються, що ви там.
-Добре? -Гаразд.
-Обережно на ноги. -Так.
Догори.
Я присягну на вірність чоловікам нагорі.
Я природжена служниця.
Це правда.
Вдам, що служу їм, а не вам.
І коли все стихне,
я спущуся посеред ночі сюди і витягну вас.
І ми разом утечемо додому.
Місіє.
Дякую.
Може, прихопиш щось поїсти?
Упевнена, я зголоднію.
Звісно, віконтесо.
-Гаразд. -Гаразд.
Добре.
Місіє…
Що б я без тебе робила?
Ми не дізнаємося.
Поспівайте поки,
щоб заспокоїтися і щоб час минув швидше.
Яблуня й тюльпан росли
На лугу гарненько
-Аж раптом із шовковиці -Аж раптом із шовковиці
-Злетів горобчик маленький -Злетів горобчик маленький
-Яблуня й тюльпан росли -…тюльпан росли
-На лугу гарненько -…лугу гарненько
Аж раптом із шовковиці
Злетів горобчик маленький
І як мені тепер бути?
На лугу гарненько
Аж раптом із шовковиці
Злетів горобчик маленький
Вони можуть завадити нам жити тут і піти звідси…
але не завадять мені спалити це місце вщент.
Я спалю цю віллу вщент.
Хто зі мною?
Ніхто не отримає віллу.
Ніхто, крім наших трупів!
Гори!
Гаразд. Просто залишу тут.
Ходімо!
Боже мій, погріб горить.
У нас вечірка?
Спалити це місце — моя ідея!
Не можна тут залишатись.
Берімо зброю і биймося до смерті.
Я поведу нас у бій.
Щось не хочеться.
Крім одне одного…
за що тут ще варто боротися?
Гадаю, я можу вивести вас звідси.
Ось так. Кладіть туди.
Візьмемо ще.
Любове моя…
Мені потрібна твоя допомога.
Я не можу померти без тебе.
Агов!
-Зараз! -Ідіть!
Ідіть!
Швидше! Уперед! Швидше!
Тікайте!
Боже мій!
Хутчіш!
Уперед! Швидше!
Чума!
Відступаємо! Чума!
-Чума! -Брате.
Бувай, друже.
Чума!
-Чума! -Чума!
Стратиліє! Якопо.
-Чума! -Подбай про неї.
Чума!
Лучники!
-Чума! -Лучники!
Ну все.
Якопо!
Я тебе врятую!
Якопо! Ні!
Убийте їх усіх!
Ходімо! Уперед!
Я думав, вілла згорить.
Вона з каменю.
Ідіот.
Ти геть як твій батько.
Боже. Не віриться, що ми вижили.
Але я мушу вірити, інакше помру.
Нова глава!
Агов. Чекайте.
-Я думав, ми підемо у ваше село. -Ні, ми знайдемо інше місце.
-Мені піти з вами? -Ні.
Так, гаразд. Бувайте.
Агов, Сіріско.
Не засмучуйся.
Як ти й казав, ми вижили.
Нам вдалося.
Так. Нам вдалося.
Таки вдалося.
-Нам вдалося. -Так.
-Так.
Гаразд.
Ми всі добре поплакали.
Ходімо вже.
Вставайте.
-Вставай, моя голубко. -Ні.
Вставай, голубко!
Ласкаво просимо.
Ця печера моя і Лічиски.
Що наше, те ваше, але стережіться злої Вітруккії.
Хто така Вітруккія?
Це нічна відьма.
-Відьма? -Відьма?
Так.
Вітруккіє, Вітруккіє Прокляте ймення твоє
-Ні. -Вітруккіє, Вітруккіє
Прокляте ймення твоє
Вітруккіє, Вітруккіє Прокляте ймення твоє
-Вітруккіє! -Вітруккіє, Вітруккіє
-Прокляте ймення твоє -Вітруккіє!
Прокляте ймення твоє
Вітруккіє!
Думаєш, він вижив?
Тато?
Так.
Сподіваюся, ні. Він би розсердився на мене.
Треба з'ясувати.
Так.
Я люблю тебе…
наперекір собі.
Я люблю тебе більше,
просто так.
Замовкніть уже!
Тоді Джіаннелло осідлав Перонеллу, як жеребець кобилу.
І взявся до роботи.
Місіє!
Того дня Джіаннелло виграв два призи.
Любощі дружини водопровідника
і безкоштовну ванну, про як завжди мріяв.
-Дуже добре. -Браво.
Дуже добре.
Сіріско, твоя черга.
Важко після неї.
Тіндаро помер.
Так, помер.
І Панфіло.
Панфіло вчинив шляхетно.
Помирати сумно.
Так, сумно.
Із цим нічого не вдієш.
Зі смертю чи із сумом?
З усім.
Можеш узяти апельсин.
-Тримай. А ви хочете? -Так.
-Що ще в тебе є? -Лише апельсини.
-Я візьму. -Багацько.
-Ні. Я не голодна. -Боже.
Даси мені шматок?
Сіріско, розкажи щось життєствердне.
Життєствердне?
У Місії була життєствердна історія.
Ну що ж…
А про кохання?
-Хочете про кохання? -Так.
Так.
Колись давно селяни Салуццо
попросили маркіза,
який ніяк не хотів заводити сім'ю,
одружитися, з надією отримати спадкоємця.
Йому не дуже подобалася ця ідея,
але він погодився за однієї умови.
Він сам обере дружину,
а селяни приймуть його вибір, яким би він не був.
Він поїхав у село і обрав найкрасивішу дівчину,
але вона була найбіднішою.
-Чому? -Тож…
Слухай далі.
Пробач.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин