У ПОПЕРЕДНІЙ СЕРІЇ
- Тебе хтось уб'є. - Схоже, що вже намагаються.
Він б’є на сполох щодо планів спецсил убити Романа Ленкова.
Вона захищає Нікола. Я доповім про неї в поліцію.
Якщо є хоч найменший ризик, що тебе вб’ють,
то краще зупинись.
Я подам запит начальнику штабу. Уже сьогодні.
Завтра подасте. Я затримаю її в таємному місці. Може, скаже щось ще.
Ленкова найняли члени уряду. Меррітт Гров — один із них.
Про інших не каже. Але це Троубрідж.
Гров запанікував,
тож спільники вбили його й Ронні. І ледь не вбили тебе.
Якось усе це сталось, бо я дзвонила Ройлін.
Ми з пані послом хотіли б поговорити наодинці.
Вона рознесе всіх нас.
За Вейлів цього всього не було б.
Ронні були б живі.
ДИПЛОМАТКА
Два, два, три.
Доброго ранку.
Три тижні тому авіаносець «Карейджес» злетів у повітря.
Загинув сорок один британець.
Інший теракт обвалився на столицю.
Служби безпеки, розвідки
і поліція уже встановили, хто за цим стоїть.
Це Роман Ленков.
Ватажок російських найманців.
Тінь Кремля.
Учора ввечері за моїм розпорядженням спецсили вжили всіх заходів
для затримання Ленкова, щоб притягнути його до відповідальності.
Затримання завершилося перестрілкою.
І зараз я хочу повідомити народу Британії та світу,
що Романа Ленкова вбито.
Заява прем’єр-міністра всіх шокувала.
Він приписує нещодавні теракти у Великій Британії,
на суші й на морі,
не Ірану, а ватажку російських найманців Роману Ленкову.
Хоча...
Ройлін.
Так.
Що?
- Це неважливо. - Здається, що важливо.
- Ми знали, що це станеться. - Прошу...
- Так, знали. - Ми припускали. Це інше.
Ми знали, що він випадково загине.
То це навмисне вбивство?
Я б дуже не радила...
Тримати мене в курсі — це її право й твій обов’язок.
Ми про це знали. Деннісон збирався розслідувати. А ми попросили зачекати.
Це Ройлін попросила, щоб ми допомогли.
І скористалася нами. Як маріонетками.
Як агентами іноземної держави.
- Справді? - Здайте її поліції.
- Гаразд. - Вона досі у вас?
- Це справа ЦРУ. Не треба... - Здай її поліції.
- Він має рацію. - Попри всю мою повагу, не має.
Цей бісів прем'єр щойно прибрав нашого свідка. Здайте її.
Будь ласка, тихіше!
Прем'єр — масовий убивця. Він замовляє вбивства, як мафіозі.
Саме так.
Ось чому я хочу допитати її як посередницю, спільницю чи ще когось.
Я не віддам її в руки правоохоронців,
які могли посприяти злочину.
- Це ми посприяли злочину. - Дякую.
Мег Ройлін зізналася, що за нападом на їхній корабель
стоять британці.
Як і до бомби, що вбила співробітника дипслужби США.
Ми зобов’язані повідомити про неї органам влади.
Не зобов’язані.
Ти маєш дипломатичний імунітет. І ми теж.
Я не кажу про юридичну сторону. Ця країна має право знати.
Я повідомлю директорку ЦРУ.
Якщо буде потрібно її передати, вона так і скаже.
Думаю, вона скаже спершу все з’ясувати, а тоді говорити.
- Можна із цим щось зробити? - Так, пробачте. Занадто голосно!
Дякую.
Деннісон хоче вас бачити.
Чорт.
- Він відправить мене додому. - Ні.
- Я спинила його. - Ми обоє спинили.
Тому він відправить мене.
Дякую. Можете йти.
Я ще затримаюсь.
Говориш останньою?
- Що? - Нічого.
Останнього завжди послухаються.
Люди так діють. Це стосується не тільки тебе.
Он як?
Він буде проблемою?
Ні.
Мені справді шкода.
Це моя вина.
Ми обоє винні.
Чекай!
Стюарте.
Стій. Ми підійдемо. Він має поранення.
- Вітаю. - Бред Чепмен.
Стюарт Хейфорд, заступник Кейт.
- Радий знайомству. Дякую. - Дякую за службу.
Бред займається організацією нашого свята.
І вам дякую!
Нема за що.
- Кейті! - Вона на зустрічі.
Тук-тук.
- Бачила заяву Троубріджа? - Так.
- Якого біса? - Несподівано.
Привітайся з Бредом.
Подзвони мені.
- Хто такий Бред? - Бред Чепмен. Наш донор.
Платить за вечірку.
- Вітаю! - Пані посол.
Не знаю, мені треба кланятися чи що.
Почнемо із цього.
Я показую Бреду місто. Приєднаєшся?
Я б з радістю. Але маю бігти до МЗС.
Бери із собою Бреда.
Там розкішна будівля.
Сьогодні невдалий день, посилені заходи безпеки.
- Бо вбили російського ватажка? - Ненавмисно.
Справді?
- Думаєте, Росія відповість? - Чудове питання.
На жаль, їй треба бігти.
Зробите фото разом із Кейт на тлі герба коло виходу?
- Можна? - Звісно.
Чудово.
Знаєш, що Бред купує шмат Уельсу?
- Невеликий шматок. - І немалий.
- Де Алісса? - В офісі Стейсі.
- За три хвилини пані посол має піти. - Зрозумів.
Доброго ранку.
Де мій телефон?
Я не знаю.
Авжеж, знаєте. Це він забрав.
- Ти взяв її телефон? - Я не брав.
Хіба це так необхідно?
Ні телевізора, ні телефона,
а він не підпускає мене до комп'ютера.
Ленков загинув.
Ми прочитали ваші повідомлення.
Ви прийшли до нас у посольство
і вмовили міністра закордонних справ
зачекати із внутрішнім розслідуванням.
Власне,
це зробила я.
І пані посол погодилася заради вас.
А потім ви надсилаєте повідомлення, позбавлені жодного змісту.
Імовірно, це закодований наказ.
Я гарно у вас погостювала. А тепер я хочу піти.
Я б не рекомендувала. Тут убивають людей.
- Ви мене утримуєте? - Захищаю вас.
Дякую, не треба.
Ви наказали вбити Ленкова?
У жодному разі.
Пані посол, вони ось-ось завершать.
Як він? Міністр закордонних справ.
Ранок був напруженим. Конфлікти з Росією нам...
Звісно.
Дякую за запрошення.
На День незалежності.
Авжеж. Ви прийдете?
Нізащо не пропущу. Торік були хот-доги в синіх булочках.
Уся їжа була червоно-біло-синя.
Ясно.
Я цілком підтримую...
- Пробачте, що перебиваю. - Жодних проблем.
Ми вже завершили.
Будете готові — я підтримаю.
Дякую, Джонатане.
- Мені дуже шкода. - Не треба.
Ройлін нас обіграла, і я змусила тебе відійти.
Я вже підготував тобі сувору догану.
Але вона вже не потрібна.
Ніколу кінець.
Не може бути.
Усі присутні написали заяву про недовіру.
До обіду зберемо 54 заяви й проголосуємо.
Якщо прем'єр не піде у відставку сам, ми змусимо його піти.
Нічого собі.
Він замовив убивство.
Ніхто не вірить у випадкову смерть Ленкова.
Оце так!
То ти...
Ти станеш прем'єром?
Ні.
Хто його знає? Можливо.
- Станеш. - Ні.
Така пропозиція є, але ще нічого не ясно.
- Хто її висунув? - Вони.
Усі?
Мої вітання.
Радіти ще зарано.
Тобі щось потрібно? Чимось допомогти?
Завтра у вас буде велика вечірка, так?
День незалежності? Так.
Якщо Нікол не відступить сам, ми хочемо йому натякнути, що час настав.
- На моїй вечірці? - Знайдемо тихий куточок у саду.
Він буде на чужій території, навряд чи здійматиме галас.
Звісно.
За тенісним кортом є оранжерея.
Там можна усамітнитися.
Дякую.
Це буде ще й твій день незалежності.
Я на це сподіваюсь.
Ви звалите все на нього?
Убивство 41 моряка?
Так.
І підрив машини теж.
Почнемо з убивства, а решта випливе згодом.
Маєш рацію.
Треба потерпіти.
Ти усміхаєшся. Тобі...
- Так. Я пригальмую. - Мудре рішення.
Ти усміхаєшся теж.
Невже?
Який жах.
Після контролю більшість гостей піде до саду.
Важливих персон супроводять до VIP-зали.
Пані посол має залишатися там, щоб усі могли з нею зустрітися.
- Якщо вона вийде, нам кінець. - Ми теж так думаємо.
Де Алісса?
Переглядає список гостей у Стейсі.
Скільки їх?
Приблизно 2 600.
Маєш хвилинку?
Авжеж. У вас чи в мене?
У тебе.
Наразі — 2 608.
Він залишиться?
Стейсі вважає, що так.
А ти що думаєш?
Я не знаю.
Алісса погодиться?
Алісса весь час працює в офісі Стейсі.
Через ту вечірку?
Їй важко сидіти за своїм столом і дивитися на стіл Ронні.
Троубріджу кінець.
Партія виступила проти нього.
Убивства тут — за межею дозволеного.
Його усувають?
Завтра.
Можна, я...
Так. Безперечно можна.
Алілуя, хай йому грець.
Так.
Боже мій. Усе вийде назовні.
Так. Але із часом. Поки що йдеться лише про Ленкова.
Ленков — м'ясник.
Його вбивця — не відступник, а месник.
Він має сісти за смерть 40 солдатів і члена дипслужби США.
Дійдемо й до цього.
Крок за кроком.
Деннісон може підняти цю тему на завтрашній вечірці.
У Вінфілді?
В оранжереї чи іншому місці.
Він так сказав?
Він запитав, адже він дуже ввічливий.
Треба йому відмовити.
- Ми не ліземо в місцеву політику. - Не ліземо.
У нас буде державний переворот?
Його ж не битимуть вазоном.
Це офіційний і мирний перехід влади.
Нехай проводять його в будівлі уряду.
Я завжди щось у нього прошу. А він у мене — ніколи.
Коли ми можемо, ми кажемо «так».
Це не пояснення.
Я просила його відкласти розслідування чуток про вбивство Ленкова.
А потім Ленкова вбили.
Я йому винна.
Повідом про це Біллі.
Я не хочу підставити президента.
Я б іще розповів про нашу гостю,
якщо ми нікого не підставляємо.
Мег Ройлін — не наша гостя.
Її немає в цій будівлі. Тепер це справа ЦРУ.
Гаразд.
Ейдра говорила з директором. Це її справа. І її проблема.
Я не знаю. Я втратив заступника.
Здається, це моя проблема.
Вітаю.
Пані посол.
- Ми почали без тебе. - Це вечеря?
- Це випічка. - Для вечірки.
Я так і знала.
Усі з яблуками.
Усі трохи інші. Франсіс хотіла почути мою думку.
І вашу теж. Ваш голос — вирішальний.
Якщо маєте час.
Я схиляюся до номера п'ять.
- Вам є що сказати? - Нема.
Точно?
Плетений верх — класика.
- Номер три? - Так.
- Чудово. - Хто переміг?
- Бребурни зі штату Айдахо. - Прекрасно.
Їх привезуть сьогодні ввечері, а вранці запечуть.
А їх не можна купити в нас?
Суть у тому, щоб віддати належне Айдахо.
Наш спонсор просив зосередитися на екологічності.
Так. Бред буде в захваті від вуглецевого сліду.
Айдахо теж не сподобається,
якщо вони виграють, а їхніх яблук тут не буде.
Я передам це на розгляд комітету.
Ти так думаєш?
Залиште пироги.
У холодильнику є пляшка шампанського?
Завжди є.
- Можна? - Якась особлива нагода?
Річниця першого побачення.
Це ж прекрасно.
Ходімо.
Коли було наше перше побачення?
Без поняття.
Троубріджу
кінець.
Та ти що?
У США він був би героєм.
Так, дві країни розділені спільною мовою.
- Це ж треба! - Я маю список влучних висловів.
- Намагаюся їх закидати. - Он як.
Так.
Щось не так?
Це список Ронні.
Чорт.
Напевно, Деннісон стане прем'єром.
- Оце так. За це варто випити. - Правда?
Він дуже порядний,
можливо, найкраща людина, яку я знаю в політиці.
Аж не віриться, що добро не програє.
Так.
Ти дзвонила міністру внутрішніх справ?
Ні.
Було б варто.
Натякни йому про свої продуктивні робочі стосунки з Деннісоном.
Допоможи йому.
- У жодному разі. - Чому?
Боже...
Із чого почати?
Тому що ми не втручаємося у внутрішні справи.
Бо наша історія зі зміною режиму є неоднозначною.
Це не Кабул.
Отож-бо.
Мені не потрібно вплутуватися в стосунки, аби наблизитись до джерела.
Деннісон усе контролює.
Слава Богу.
«Єдина порядна людина».
Серйозно?
Що?
Нічого.
Слід було взяти Бреда до МЗС.
Ти зовсім з глузду з'їхав?
Ти хоч уявляєш, скільки грошей він виклав за цю вечірку?
- І знати не хочу. - 300 000 доларів.
- За День незалежності? - От стільки це коштує.
Чим їх тут годуватимуть?
- Рулетами з омарів. - Навіщо?
Бред — зі штату Мен. Це перший великий донор твоєї кампанії.
Будь чемною, з'їж того клятого омара.
Що за кампанія?
Не будемо про це.
У віцепрезиденти?
«У віцепрезиденти?»
Я не балотуюся.
Із цим погоджуються всі: я не веду кампаній.
Ти нишком прослизнеш, а тоді...
То ми продаємося, як повії, аби переобратися туди,
де мене ніхто не чекає?
На створення фонду потрібні роки.
Тоді навіщо витрачати 300 000 доларів на вечірку?
- Це непристойно. - Твоя правда.
Порядний хлопець роздав би всім попкорн і запросив усіх до стайні.
Краще подбай, щоб в інтернеті не було фотографій,
де кар'єрний посол подає 4 000 рулетів з омарами.
Ще подумають, що це гроші з податків.
- Це гроші Бреда. - Добре.
Роздамо прапорці з написом «Це за гроші Бреда».
На прапорцях можна написати «Усе — за кошт "СанФайд"».
Навіть не починай.
Комітет звернувся до мене, бо вони добре знали,
що ти не знайдеш корпоративного спонсора.
Завтра буде репетиція, а тобі бояться сказати,
бо думають, що ти не прийдеш.
Ви впораєтеся із цим?
Доручаю це вам.
- Прошу, пані посол. - Дякую.
Дякую.
Дзвін — це не дзвін Поки не подзвониш
Пісня — не пісня Поки не заспіваєш
Кохання не має Залишатися в серці
Кохання живе Коли його віддаєш
Дякую.
ДЕНЬ НЕЗАЛЕЖНОСТІ
Ти чудово тримаєшся.
Уже краще.
Мій кузен радив опиратися на ручки, аби не травмувати пахви.
Я теж таке чув.
- Упораєшся на вечірці? - У траві не загрузну.
Унизу вони широкі.
Я думав про кінець вечірки.
Я організовую чотиригодинний захід для 2 800 осіб.
Я багато про що хвилююся, тільки не про милиці.
Феєрверки звучать, як вибухи.
Варто над цим подумати.
- Ти говорила з охороною прем'єра? - Так.
Він не звалить?
Я так думала, але він діє згідно з планом.
Сьогодні він багато виступав.
- Його освистують? - Я запитувала.
Але я очікувала більшого галасу.
Депутати обурюються, але громадськість не реагує.
Люди думають, що це нещасний випадок?
Не знаю. Дуже дивно.
Я питала, чи їм потрібне підсилення. Але в них усе добре.
Під час вечірки його хочуть витягнути на розмову.
Ясно.
До оранжереї.
- Відправлю туди людей. - Я не хочу ускладнювати.
Просто кажу тобі.
Аби там нікого не було, я маю виставити там людей.
Навіщо?
- Туди ходять займатися сексом. - Під час вечірки?
Ви збираєтеся споїти 3 000 людей. Чого, по-твоєму, слід чекати?
Що їм сказати про той вихід на розмову?
Скажи, нехай подумають.
Якщо хтось злягатиметься під саджанцями, нехай шукають інше місце.
- Ясно. - Або дозволь виставити людей.
Добре.
Як там наша гостя?
Чудово.
І що далі?
- Розповідай. - Іноді краще не знати.
- Чому це? - Якщо скажу, цього вже не буде.
Що вона сказала про вбивство?
Вона сказала: «Це я скоїла. Я винна. Яка ж я погана».
Ейдро.
Вона сказала, що хоче піти звідти.
Так і сказала?
Так.
То вона пішла?
Ні.
Чому?
Ти не можеш її тримати. Не можеш утримувати проти її волі.
Звісно, що ні.
Ейдро.
Не...
Ейдро!
Привіт.
Вона вам потрібна?
Ні.
Ви вже переглянули промову?
Ще ні.
У вас вона вже є?
Так.
Про всяк випадок.
Дякую.
Я розмовляв із Біллі.
Вона зраділа, що Троубріджа звільняють.
Так. Давно вже час.
Але їй не сподобалося, що це відбудеться тут.
Як вона дізналася?
Я сказав. Інакше це було б безвідповідально.
Що означає «їй не сподобалося»?
Міністр закордонних справ має знайти інше місце.
- Білий дім забороняє? - Білий дім не радить цього робити.
- Дуже не радить. - То вона забороняє?
Чи просто не схвалює? Запитай у неї.
Послухайте.
До Біллі не додзвонитися. Я говорив з нею годину тому.
Я сама подзвоню, якщо буде легше.
Це важливо, так?
- Так. - Мені потрібна чітка відповідь.
Я подзвоню їй ще раз.
Стюарт Хейфорд.
- Скільки є часу? - Три хвилини.
Ти як?
Не запитуйте мене щоразу, коли я вам дзвоню.
Що в тебе?
Пані посол хоче знати, чи ви забороняєте
провести державний переворот на американській території.
Чи просто не схвалюєте цього?
У чому проблема?
Деннісон ніколи нічого не просить, але зараз просить про це.
- Тому вона хоче погодитися. - Добре.
Вона ненавидить Троубріджа.
Тому й хоче, щоб це сталося в нас.
Вони з Деннісоном затанцюють під пісню «Дін-дон, відьма мертва».
А ти можеш розмахувати милицями в такт до їхнього танцю.
Ви не проти?
Я не в захваті, але це не принципово.
- Тебе це хвилює? - Так.
- Поговори з Геноном. - Я не хочу до нього звертатися.
Буде схоже, що я з усіх сил намагаюся її зупинити.
А це не так?
Вона запитує, чи ви відмовляєте.
Не відмовляю. Нехай переможе.
Це все?
Так, напевно.
За 90 секунд приземлиться мій гелікоптер.
Так. Це все. Ідіть.
Ти хоч трохи спиш?
Достатньо.
- Ти підсів на знеболювальні? - Ні.
У тебе сумний голос.
Я не можу ігнорувати, коли тобі загрожує ПТСР.
Щось відбувається?
Вона вам не підійде.
Що це означає?
- Вона не буде віцепрезиденткою. - Вона не хоче чи не може?
І те, і інше. Вона недисциплінована, розфокусована.
Не може відвести очей від міністра закордонних справ.
Там щось відбувається?
Якщо між нею і міністром...
Ні. Нічого немає.
Тоді навіщо ти кажеш, що вона не може стати віцепрезиденткою?
Бо вона дуже хоче, щоб на її пікніку зіграли «Березневі іди».
- Вона проводить з ним купу часу. - Це її робота.
- Знаю, але... - У нас є проблема?
- З нею як послом? - Для початку.
Ні.
Якщо щось відбувається, скажи мені.
Нічого нема.
Це просто...
Дідько. Стюї, що ти робиш?
Ви мене запитали, я вам відповів.
Усе це треба негайно прибрати.
За мить прибудуть гості.
Якщо ви не паркувальник автомобілів гостей,
то вам треба зникнути з поля мого зору.
Я бачу дуже далеко і куди не гляну, усюди службові машини.
Пенсі рахуватиме рукостискання. Після 250 — мочіть руку.
- Як довго я маю так тримати? - Довше.
- Мені вже боляче. - Це для вашого блага.
Усе.
Я ще маю витерти. Візьміть...
Я і сама впораюся.
Добре.
Ворота відчиняються о сьомій. Ви прийматимете гостей до дев'ятої.
- Промова буде перед феєрверком. - О 21:45.
По цей час керуватиму я, далі — Алісса.
І ти в курсі всього?
Так.
Просто її тут не було.
Вона лише цим і займалась.
Я теж буду тут.
Тут багато персоналу.
Ти не залишишся на весь вечір?
Мені буде треба піти.
Ти планував це весь рік. У тебе є інші справи?
Феєрверки вибухатимуть, як бомби. Я краще побуду деінде.
Усім дякую.
Стюарте, я дуже перепрошую.
Я не подумала.
Так, буває.
Пані посол, пробачте. Я хотіла попросити,
щоб ви передали прем'єр-міністру мої слова вдячності.
За що?
Він знищив страшну людину.
Ленкова?
Маленька крихта справедливості для Ронні,
усіх тих бідолашних моряків і, звісно, пана Вайлера.
Я передам.
- Чудово. - Ти навіть не дивишся.
Мені й не треба. Ти гарна у всьому.
Феєрверк розпочнеться о 21:45.
Я говорила з Франсіс.
В укритті є шумозахист, якщо захочеш усе пропустити.
- Думаєш, я злякаюся? - Таке буває.
Кейті...
Тобі необов’язково слухати вибухи й удавати, що це весело.
Усе буде добре.
Стюарт піде.
Стюарт уперше пройшов крізь таке. А я — ні.
Деннісон з ватагою в якийсь момент опиняться в оранжереї.
- І зроблять своє. - Це заслуговує на феєрверк.
Так.
- Хто входить у каральний загін? - Міністр оборони.
Міністр фінансів. Головний координатор.
- Клайн? - То це він?
Так.
Ясно.
Навряд чи він буде у ватазі.
Чому це?
Бо він не прийде.
Ти обдзвонюєш усіх запрошених?
Ні, дивлюся на список гостей.
Ти мала переглянути його, але цього не зробила. Тому зробив я.
Клайн, Стівен,
координатор Консервативної партії сьогодні вранці скасував свою участь.
Не найкращий знак для порядної людини.
Чому?
Відмова в останню мить.
Може, злякався.
За ним готові піти ще майже 60 людей.
Він обійдеться і без Клайна, Стівена.
У всіх соцмережах поширюють карикатуру,
де Троубрідж — святий Георгій, який убиває дракона.
Ленков — це дракон?
Гештег «Не карайте за мужність».
ЛЕНКОВ
Повідом Деннісона про Клайна. Він може не знати.
Буде незручно.
Це не моя справа.
Або навпаки. Ти єдина, кому він може довіряти.
Стюарт хоче, щоб я весь вечір провела у VIP-зоні.
Це має сенс.
Ти ніколи так не робив.
- Ти завжди працював на вечірках. - І ти мене звинувачувала.
Може, припинимо?
- Що ми маємо припинити? - Я кажу одне, ти кажеш навпаки.
Я кажу те, що думаю.
Добре.
Я зараз повернуся.
- Пенсі. - Вітаю.
Я Ану Капур з МЗС.
Я рада вас бачити.
Я завжди радий бачити вас.
- Карл Мізер? - Чому б ні?
- Ноги перебиті, дружина мертва. - Облиш.
Вісім мільярдів доларів на хобі.
Він на таке не піде.
Вийти отак? У Багдаді?
Ні, звісно. У липні там надто спекотно.
Ми проводили цю вечірку в лютому, і все було зовсім не так.
- Очікуєте на помсту? - Хтозна, як росіяни поведуться.
Можуть підбити в небі наш літак або вдати,
що не чули про Ленкова.
Це з розряду «відсутність новин — добрі новини».
Ми любимо британські яблука, але для штату Айдахо це справжня честь.
Бремлі з Ноттінгемшира?
Ні. Не пробував.
Терпкі, тверді, якраз для пирога.
Я їх розшукаю.
- Бородавчастий рассет? - Ні.
Депутат-лейборист із Брайтона...
Уранці він виступав із промовою,
допікав прем'єр-міністру за вбивство.
Дзвонить його дружина. Виборці закидали яйцями їхній дім.
- Виборці лейбористів? - Так.
Це логічно. Це все одно, що вбити бен Ладена.
Лише бовдур зможе тикнути пальцем на того, хто його вбив.
То США. Тут все інакше.
Цей хлопець хоче сфотографувати нас. Допоможемо йому?
- Звісно. - Добре.
Я розумію, що Воррен хвилюється. І я теж.
Якщо нас буде мало, це самогубство.
Це буде наше попередження.
Можливо, він і сам зійде.
Можливо.
Дайте знати, якщо він зійде.
Пробач, Остіне.
- Вітаємо. Уже дегустували омарів? - Ні.
Це було не дуже.
Він вибуває.
Вважає, що це деструктивно.
Координатора не буде. Він тобі казав?
Пане міністре, ви знайомі з паном Чепменом?
- Вітаю. - Дуже приємно.
Пане прем'єр-міністре!
Пані посол уже на підході.
Затримується, чи що?
- У нас технічна проблема. - Перепрошую.
У вас дещо вислизнуло.
Не розумію, що ви кажете.
Лямка бюстгальтера. Ліворуч.
Чорт.
А ось і вона.
- Вітаємо. - Спустіло пекло, усі чорти отут!
Тут багато народу. Дякую, що прийшли.
Знаю, що ви дуже зайняті.
- Чудово. Мені є що святкувати. - Так?
Мене запросили на ще більшу вечірку, якщо таке можете уявити.
Супер.
Авжеж.
У Шотландії.
Пані перший міністр щойно запросила мене кудись.
Я заснув, коли вона пояснювала. Вона не завжди підтримувала мене.
Тож я дуже цьому радий.
Було трохи складно.
У Вайтголлі мене звинуватили в страті Романа Ленкова.
- Мабуть, ситуація змінюється. - Що ж, рада це чути.
- Хочете поїхати зі мною? - До Шотландії?
Чудове місце. Якщо не зважати на депресію і зловживання алкоголем.
Що скажете?
Тут треба казати «так».
- Звісно. - Чудово.
Геле Вайлере. Я везу вашу дружину до Шотландії.
Їдьте з нами й не спускайте з мене очей.
- В Единбург? - В Інверарей. Будинок герцогів Арґайл.
Прошу, зачекайте.
Я опинилася в пастці. Я обов’язково виберусь.
Пані перша міністр Шотландії підлещується до Троубріджа.
Це божевілля.
Мої соратники порозбігалися.
Нікол їде в переможний тур.
А тебе візьме на розігрів. Разом з Гелом, уцілілою жертвою.
- Тебе використовують. - Ходімо в тихіше місце.
- Навіщо? - Щоб говорити в тиші.
Зачекай кілька днів.
З’являться нові докази, усі твої однодумці повернуться.
Не повернуться. І не треба. Я впораюся сам.
Це погана ідея.
Коли розкажу всьому світу,
що Нікол наказав уразити власний авіаносець,
преса почне копати й знайде докази.
І вгробиш кар'єру.
- Воно того варте. - Зовсім не варте.
Це все, що я можу зробити.
Він вийшов з-під контролю.
Залишається лише підпалити себе
і сподіватися, що це допоможе.
Деннісон виходить із гри.
- Щоб усе розкрити. - Якого біса?
Це вбивство зробило Троубріджа героєм.
- Навіть Шотландія облизується. - Тому ми їдемо?
Він наказав вбити єдиного свідка.
Тепер він — новий месія.
А ми хто? Його свита?
Реквізит. Фан-клуб.
Ні. Кейт, ти не можеш... Ти маєш думати про свій публічний імідж.
Що? Скажеш йому, що ми не їдемо?
Скажи, що я майбутня віцепрезидентка і він шкодить моєму іміджу.
Ще як шкодить.
- Франсіс каже, що Гел оголошує промову. - Що?
Я лише представлю тебе, буду поруч.
- Не треба. - Йому будуть раді.
Упораюся сама.
- А де вона? - Що?
Промова.
Дякую.
Усіх вітаємо.
Вітаємо в новому домі.
Я можу до цього звикнути.
Ми вас любимо!
Гаразд, прошу тиші.
Майлзе, Еріко, я вас бачу. Тихо.
Дякую, що завітали до нас.
Я хочу особливо подякувати Бреду Чепмену та «СанФайд»
за королівське обслуговування.
Я знаю, що я не центр уваги.
Ми всі давно це знаємо.
Але я надзвичайно пишаюся
бути офіційним супутником пані посла Кетрін Вайлер.
- Усе гаразд? - Мені написали тупувату промову.
Із Днем незалежності США!
Оце так вечір.
Демократія у всій красі!
Дві великі нації святкують партнерство, викуване у вогні.
Розлучення 250 років тому було непростим.
Ми з Гелом вдячні й щиро здивовані, що нас запросили повернутися.
Джон Адамс першим обіймав мою посаду.
Він казав, що цей день треба святкувати так,
щоб показати нашу відданість Богу Всемогутньому.
Треба над цим працювати.
Те, що я сьогодні побачила, не можна назвати відданістю Богу.
Це відданість чомусь. Але не впевнена, чому саме.
Молодчина.
Браяне, зателефонуйте до Лукаса.
Машину для пана Хейфорда, будь ласка. Буде за мить.
Його машина приїде першою? Я чекаю вже 15 хвилин.
Ой, пробачте.
Це ви пробачте. Переді мною поїхали четверо осіб.
Авжеж, вони важливіші, ніж я, та я б залюбки втекла звідси.
Спершу привезіть її машину.
Вона вже в дорозі.
Ви так кажете, а потім приїжджає чужа машина.
Пане Хейфорде.
Неймовірно.
Я тут працюю. Я маю пріоритет.
Мабуть.
А машина їде?
Здається, ми загубили ключі.
- Це правда? - Я впевнений, вона скоро приїде.
Вона вже їде, але я зачекаю з вами.
Ви не зобов’язані.
Схоже, що зобов’язаний. Я їхній бос.
Якщо ваша машина зникне, я маю купити вам нову.
Не треба.
Мабуть, ваша правда. Але я можу зачекати п'ять хвилин.
Упевнитися, що вона доїхала.
А ви працюєте разом з Генрі?
- З яким Генрі? - Генрі Броуді.
- Ви працівник посольства? - Так.
Генрі Броуді теж. Нібито.
Тут працюють 800 осіб.
- Він точно бреше. - Чому?
Він не зміг сказати, чим займається.
- Підозріло. - Може, і ні.
Про деякі речі не можна говорити.
Або він одружений страховий агент, який хоче перепихнутися за кордоном.
- Браяне, де її машина? - Я над цим працюю.
- Вони загубили ключ. - Що?
Сідайте. Ми вас підвеземо.
- Повернетеся вранці. - Ні, дякую.
Тут немає нічого страшного. Я тут керівник. Сідайте в машину.
Я не їжджу з незнайомцями, які на мене кричать.
- Я не кричу. - Точно?
- Я справді спішу. - Я краще викличу «Убер».
Я боюся феєрверків.
Нічого сумнішого я ще не чула.
Зробите мені послугу?
Гаразд. Я сідаю в машину.
- Усе гаразд? - Так.
- Можемо зайти всередину. - Ні.
- Відчуваєш мої ребра? - Так.
Дихай зі мною, повільно.
Вдих.
Видих.
Дивись не туди, а на мене.
Вдих.
Видих.
Вдих.
Видих.
Зі мною все добре.
- Усе гаразд. - Усе добре.
Усе гаразд.
Переклад субтитрів: Інеса Федорова