Учора ввечері за моїм розпорядженням спецсили вжили всіх заходів
для затримання Романа Ленкова.
Ніколу кінець.
Усі присутні написали заяву про недовіру.
Якщо прем'єр не піде сам, ми змусимо його піти.
Деннісон може підняти цю тему на завтрашній вечірці.
Треба відмовити йому.
Я просила його відкласти розслідування чуток про вбивство Ленкова.
Я йому винна.
- Вона не буде віцепрезиденткою. - Вона не хоче чи не може?
І те, і інше.
Я гарно у вас погостювала. А тепер я хочу піти.
Я б не рекомендувала. Тут убивають людей.
- Ви мене утримуєте? - Захищаю вас.
Вітаємо.
А ось і вона.
Мене запросили на ще більшу вечірку, якщо можете уявити.
У Шотландію. Хочете поїхати зі мною?
Зачекай кілька днів. Однодумці повернуться.
У цьому немає потреби. Я впораюся сам.
Угробиш кар'єру.
- Це того варте. - Зовсім не варте.
Його машина приїде першою? Я чекаю вже 15 хвилин.
- Сідайте. Ми вас підвеземо. - Ні, дякую.
Я боюся феєрверків.
Нічого сумнішого я ще не чула. Уже сідаю.
ДИПЛОМАТКА
- Пробачте. - Це я винен.
Проходьте!
- Доброго ранку! - Доброго.
- Ого, Карл підстригся. - Так.
- Доброго ранку. - Усіх вітаю.
«Його слід урочисто відзначати з помпою і парадом,
багаттями, ілюмінаціями...»
Доброго ранку.
Пані та панове,
батьки-засновники пишалися б нами.
На газоні у Вінфілді потопталися всі посли Шенгенської зони.
Перш ніж пострибати далі, зайдіть до пані Парк. Якщо ви не проти.
Я зовсім не проти.
«Його слід урочисто відзначати з помпою і парадом,
багаттями, ілюмінаціями...»
Сідай.
Ти всім кажеш сідати, чи це пов’язано з моїм зростом?
- Щоб вирівняти позиції. - Стюарте.
Ти мене кинула, і тепер я дивитимуся на тебе з висоти.
Спробую відновити гідність.
- Ти тільки ускладнюєш. - Добре!
Маю право як принижений джентльмен.
Хіба ти не рада, що я вже над цим жартую?
Пробач.
Ти хвора на всю голову?
«Тут усі брешуть. Тобі пощастило, що твій хлопець не вміє брехати.
Якби він умів, було б гірше».
Невже ти...
«США начхати на демократію.
Нам просто потрібні оперативні бази у Європі».
Ти з глузду з'їхала.
«Моя начальниця — самозакохана жінка,
яка вважає себе соціалісткою».
Я сказав не так.
Не змушуй мене вмикати запис.
- Вона це записала? - Так. Такі правила.
І ти це слухала?
- Так. - Зітри запис.
- Ні. - Негайно.
Ні.
Ти знімала порно зі мною? І відділ з етики закриє на це очі?
Порно?
- Це відеозапис? - З нею?
Ти її послала!
Не для сексу, а напоїти тебе, щоб ти заговорив!
- Вона перевиконала завдання. - Якого біса?
- Ти сердишся? - Це непрофесійно.
- З мого боку? Чи з боку Джорджії? - Це не її ім'я.
Тобі є чим зайнятися.
Не можна так реагувати на розрив стосунків.
Я мала з’ясувати, чи з тобою все гаразд, тому що ти був не схожий на себе.
Цікаво чому.
Байдуже чому.
Кого, по-твоєму, вербують росіяни? Тих, хто страждав за свою країну.
Кейт думає, що я настільки злюся, що можу перейти до росіян?
Не Кейт.
А Біллі Аппія.
Я поводився неврівноважено.
Здається, я на вас ображаюсь
за те, що сталося з Ронні.
І це заважає мені працювати.
Я так ненавиділа Гела, аж дихати не могла.
Я не могла нічого чути.
Я губилася на нарадах, бо просто нічого не чула.
Я зрозумію, якщо ти захочеш піти.
Я б не хотіла приходити щодня, бачити себе, а потім — стіл Ронні.
Ви не вбивали Ронні.
Так, я знаю.
Гел теж не вбивав симпатичного хлопця на ім'я Амір.
Як і дівчину на ім'я Полетт.
Гаразд, не дівчину, а жінку. Але...
Вона була дуже молода.
Вони були нам як діти.
Усі.
Як і всі ви.
У кожному посольстві.
Подружжя не витримують смерть дитини.
У різні періоди ми з Гелом мали сотні дітей.
І дехто з них...
Гел каже, що вони усвідомлюють ризики.
Що ми — «друга армія». І всі знають, під чим підписуються.
Це не допомагає.
Тепер ти — це я.
А я — Гел.
Ні, це не так.
Трохи так.
Зрештою ти сам маєш вирішити, чи йдемо ми правильним шляхом.
Можливо, і ні.
Тоді ти маєш визначитися: бути тут чи піти.
Я поважатиму кожен із варіантів.
Якщо ж залишишся,
то вдай, що не сердишся на мене.
Треба вдавати навіть перед собою.
Ви так обходитеся з Гелом?
Ні. Я досі ненавиджу його.
Як же?
То шлюб, Стюарте.
А це — ні.
Я хочу побачити Ройлін.
Деннісон іде у відставку.
Чому?
Ви захищаєте прем'єр-міністра. І я це розумію.
Я захищаю країну.
Хай там що. Але це кінець. Деннісон іде до преси.
І що скаже? Що Нікол вистрілив у власний корабель?
- Так. - Він не робив цього.
Мег, це треба припинити.
Так, це був удар британців по британському кораблю.
Так, до нього причетні члени уряду.
- Нікола серед них не було! - Досить брехати заради нього.
Шотландія досі в грі.
Їм це потрібно, щоб відродити рух за від’єднання.
- Зупиніть Остіна. - Ви зупиніть!
Розкажіть усім правду! І йому не доведеться.
Вам бракує зрілості, щоб зрозуміти? Ви навіть не знаєте правди.
То поясніть.
Моя начальниця резидентури готова здати вас до поліції.
Для нас обох буде краще, якщо я залишуся тут.
Але мені потрібна інформація.
Чи мої мізки не впораються?
Не впораються.
Ви вчепитеся за дрібниці, а в те, що важливо, не повірите.
Ого.
Ви думаєте, що ваш обов’язок — діяти.
На цій посаді ви новенька.
Захочете показати, що знаєте свою справу.
А якщо ви скажете моєму чоловікові?
Ні.
- Ні. - Ми завжди так робимо.
Зазвичай я дізнаюся для нього. Тепер його черга.
Думаю, що ні.
Вона хвилюється, що я про неї доповім.
Він безробітний і не звітує ні перед ким.
Наміри чудові. Але ідея погана.
Я вчила тебе не довіряти Гелу.
- Так. - А тепер я кажу навпаки.
- Звучить сумнівно. - Ще як.
Мій шлюб — катастрофа з багатьох сторін.
Але в цьому є свій фокус.
Може, вона перебільшує. Може, знову розігрує нас.
А може, нам просто не варто про це знати.
Якщо все піде не так, Гел не свідчитиме перед Конгресом.
Він не скаже тобі просто так?
- Ні. - Пошепки в ліжку?
Ні. І я не питатиму.
Минуло вже три дні.
А вона не сказала нічого жодній із нас.
Буде так або ніяк, хіба що захочеш її катувати.
Говарде.
До посольства?
- Тут вона нічого не скаже. - А де Її Високість хоче говорити?
Не знаю. Але не в установі, підконтрольній ЦРУ.
Ця жінка мені вже набридла.
Якщо не скаже нічого, що вплине на ситуацію,
передай її поліції.
Пробач, я була внизу.
В офісі Стейсі?
Так.
Якщо хочеш перебратися...
- Ні. - Стейсі чудова.
- Я працюю в апараті посла. - Так.
Я теж.
Ми маємо поводитися відповідно.
Ніл залишиться
зі мною.
Добре.
Йому потрібен стіл. Бо він оселився в мене на порозі.
Нехай займає стіл Ронні.
Дякую.
- Хочеш, щоб я йому сказала? - Ні.
- Може, провести його? - Ні.
Я про це подбаю.
Сідай там.
Це місце для гостей.
- Чому він? - Замовкни.
Не можна віддавати її поліції.
Деннісон не може піти у відставку й оголосити, що прем'єр замовив теракти.
Троубрідж не причетний.
Це все?
- Урядовці — так, але не він. - Вона вже казала це.
- Вона сказала більше. - Що, наприклад?
- Ти маєш почути це від неї. - Власне, це мав зробити ти.
Я роблю свою справу.
Я відкидаю всі дрібниці, усе, що не має значення.
Це не потрібно, адже Троубрідж не причетний.
Вона маніпулює.
Я так не думаю.
Чому?
Вона називає інші імена.
Не лише Грова. Усі імена.
Вона не хотіла казати те, що сказала.
Це інша справа.
Мені потрібна машина.
Упевнені?
Лише щодо цього.
Усе інше — неважливо.
Я казала, що Гров найняв Романа Ленкова, аби той підірвав британський корабель.
Гров його не наймав.
Я найняла його.
Продовжуйте.
Це корабель «Карейджес».
Ленков мав застосувати магнітні міни.
Їх чіпляють до корпусу,
де вони не завдадуть великої шкоди,
а потім забирають, поки вони не вибухнули.
Це не відкриття. Скільки разів таке траплялося в Перській затоці?
- Уже траплялося. - І не раз.
Міни залишають за собою гори погнутого металу.
І велике обурення.
У цьому й була суть.
Шотландія відокремлювалась. Британія розколювалась.
Росія наступала.
Демократія опинилася під загрозою на двох континентах.
Треба було діяти.
І ви обрали такий спосіб?
Не я одна. А ще...
Не відхиляйтеся від головного.
Два моменти пішли не за планом.
По-перше, магнітних мін не виявилося під рукою.
Тож скористалися тим, що було.
Малою протикорабельною ракетою.
За звичайних обставин
вона б створила більшу пробоїну, але не набагато.
По-друге, авіаносець мав пошкодження гребного валу.
Щоб отримати доступ до нього,
екіпажу довелося спорожнити відсік, де зберігалося пальне,
а запасні баки розмістити в ангарі під палубою.
Ось тут.
У місце влучання ракети.
Ракета влучила у 120 тонн дизельного пального.
Господи Ісусе.
Ніхто не мав постраждати,
як завжди кажуть винуватці.
Це набагато більше, ніж ми передбачали.
«Ми» — це хто?
Можете відповісти? Чи це заборонена тема?
Не прем'єр-міністр.
Гров причетний. Вона причетна. І такий собі Ленні Стендіґ.
Ультраправий член парламенту, якого було складно стримувати.
Ми всі були в розпачі.
Але Гров запанікував.
Він звернувся до вас,
як ви мені сказали.
Ми боялися, що він попросить притулку й здасться.
Я наказала Стендіґу діяти.
І він це зробив.
Він мав поговорити з Гровом, додати йому рішучості.
А він знайшов інше рішення.
Коли Гров зустрічався з вами й вашими людьми,
Стендіґ підклав пристрій у машину Меррітта.
Нікол нічого про це не знає. Зовсім.
Цей план створювали в умовах кризи.
Усе, що могло трапитися, трапилося.
Я відповідатиму до кінця життя.
Але Нікол не має постраждати.
Як і Велика Британія.
І Остін теж.
Остіна треба спинити!
Так точніше.
І це лише частина?
Та, що має вагу.
То ти лише скажеш, що Троубрідж невинний?
Так.
- Це і є твій фокус? - Так.
Щось не дуже.
- Кейті. - Ні, стоп.
Я вирішуватиму, чи залишати її. Але я маю знати більше.
Дехто з тих, хто багато знав, уже мертвий. Хочеш до них?
Просто задумайся.
Троубрідж міг навіть не чути про це.
Добре.
Тоді скажемо йому.
Нехай вона скаже.
Якщо він невинний
і почує, що корабель підірвала якась бабуся,
він відреагує.
Або він уміє брехати й зімітує реакцію.
Ти не любиш прослуховувати телефони.
- Не те, щоб сильно. - Це ризик.
Ти так думаєш?
Є два варіанти. Або він невинний, і це буде несподіванка,
або він винен і вдасть, що це сюрприз.
Так чи інакше...
Він вийде й візьме телефон.
Розумієш?
Якщо він невинний, то подзвонить у поліцію.
Якщо винен, подзвонить адвокату.
Ви пускаєте під укіс мою роботу. Усю мою кар'єру.
Пробач.
Ми не хотіли.
Я перепрошую.
То це відмова?
Як ви домовитеся з Остіном? Це його треба переконати.
Це до мене?
Мій авторитет пішов під три чорти, коли ви попросили,
щоб він зачекав.
Не можна здаватися тільки тому, що ви посварилися.
Він зрозуміє.
Він теж помилявся.
Невже?
Він дуже порядна людина.
А що?
Я збираюся на зустріч. Боюся, у нас обмаль часу.
Прем'єр запросив Кейт разом зі мною до Шотландії.
- Я це чув. - Кейт хоче, щоб ви їхали теж.
Не цього разу.
Але дякую.
Ви мусите.
Ви говорите точнісінько, як вона.
Завтра ви збираєтеся піти у відставку. Краще зачекайте.
У вас добре виходить.
Таке я кажу нечасто. Але стратег із вас нікудишній.
Ось експертна порада:
коли знищуєте свою кар'єру й звинувачуєте прем'єра у вбивстві,
а це може покласти кінець імперії,
краще зачекати ще день.
Я прочекав не один день, відколи вступив на посаду.
Зрештою, якщо зі змієм хочуть покінчити, йому відрубують голову.
Господи.
Мені справді треба йти.
Але дякую, що зайшли.
Послухайте.
Прошу вас поїхати до Шотландії зі мною, Кейт і прем’єром.
Я прошу вас зробити мені послугу. Просто тому, що я прошу.
І я думаю, що ви погодитеся.
- Так думаєте? - Авжеж.
Бо я знаю
і ви знаєте, що того дня, коли мене підірвали
на вулиці вашого славетного міста, ви збиралися переспати з моєю дружиною.
- Зустрінемося в Шотландії. - Дуже чекатиму!
- Міцно приклеїлося. - Так.
Не рухайся!
Я не рухаюся.
Може, сам відірвеш?
Ні.
- Чорт! - Ось і все. Готово.
Готово.
Ну як воно?
Добре.
Липке?
Ні.
Уже є кірка. І це добре.
Це добре
- Не чіпай. - Я не чіпаю.
- А якщо Троубрідж нікому не подзвонить? - Усі комусь дзвонять.
Ти віриш її словам? Про те, що нічого такого не мало статися.
- Із кораблем? Я не знаю. - Клята психопатка.
Вона мислить нестандартно. Це вже точно.
- А скільки коштує щось подібне? - Що? Теракт?
- Приблизно. - Поняття бісового не маю.
Спитай її.
Вона ж не виписувала чек.
Мабуть, послала когось заплатити на Сейшельських островах.
Скільки це коштує в Кабулі?
- Сорок п'ять центів. - Серйозно. Сто штук?
За протикорабельну ракету? Менше.
- Думаєш, вона не психопатка? - Я не знаю, хто вона.
Але все пішло не так.
- Чому ти їй віриш? - Може, і не вірю.
Я просто дуже хочу з’ясувати правду.
Ти якийсь дивний.
Нам вистачить їх на дві ночі в Шотландії?
Слухай.
Може, ти мені скажеш, що відбувається насправді?
Те, що ти оминув.
Припини.
Може, мені буде корисно знати.
Я не вчиняв так із тобою, коли ти зберігала таємниці.
- Чому ти не питав? - Бо я довіряв тобі.
Я тобі не довіряю.
Не довіряю. А ти собі довіряєш?
Ти починаєш злитися, бо не отримуєш те, чого хочеш?
Це не злість.
Я кохаю тебе, але це не тримається на довірі.
І ти це знаєш напевно.
Мені треба поїсти. Бо від тебе болить голова.
Принесіть, будь ласка, сніданок для пана Вайлера. Дякую.
Це весь персонал? Усі, хто обслуговує будинок, територію?
Це всі. Так.
Я знаю, що ви чудово працюєте. Мені шкода.
- Усе гаразд. - Після вибуху у Вашингтоні було...
- Так. - Напружено.
Служба дипломатичної безпеки не ризикує.
Нічого страшного.
Як довго ви тут працюєте?
Сімнадцять років.
«Росія закликає ООН засудити незаконну страту британцями
російського громадянина», — ось як вони описують Ленкова.
Вони прибудуть за кілька хвилин.
Так.
Я поговорив з нею. З пані послом.
Вона тобі сказала?
Ні.
Я перепросив.
Сказав, що візьму себе в руки.
Вона все розуміє, бо була на моєму місці.
Супер!
- Що ти сказала Біллі? - Я з нею не розмовляла.
А коли розмовлятимеш, що скажеш?
Я не знаю.
- Вона отримає копію запису? - У нас так не роблять.
Розкажи, як у вас роблять.
Як ти повідомиш це моїй подрузі й колезі, яку я знаю 25 років?
Я вчинила неправильно.
Біллі попросила переконатися, що з тобою все гаразд.
Адже, відверто, ти не поводився так, ніби з тобою все гаразд.
Але вона не просила, щоб я...
Ну, знаєш...
- Підставила приманку. - Не кажи так.
Як називають сексуальну розвідувальну операцію
проти американського службовця?
Я намагаюся перепросити. Дозволиш закінчити?
Технічно я не повинна була цього робити.
Це була помилка.
Ми обоє помиляємося.
- Наш розрив — теж помилка? - Я більше не хочу це обговорювати.
Хіба ми це обговорювали?
Ти повідомила мені, а я стояв так, ніби отримав ракеткою в обличчя.
Поклич, якщо мене шукатимуть.
Ласкаво просимо.
- Ви таки тут. - Так!
Яка гарна мандрівка!
Прем'єр-міністр зустрічається з родиною одного із загиблих
на авіаносці «Карейджес».
Усі хочуть подякувати йому за врегулювання ситуації з Ленковим.
Я розумію.
Ого.
Вибирайте спис, і ми зійдемося на дуелі за вечерю.
- Буде весело. - Я маю поговорити з нею.
Ходімо.
- Я хотів запевнитися, що... - Тут усе записують.
Ця мала встановила жучки.
Усе, що ви скажете тут, ви скажете ЦРУ.
- Завтра укладемо двосторонню угоду? - Так. За кавою.
Преса називає це двосторонкою, але ми не схвалюємо цього.
- Дотепно. - А Рендалл недотепний.
Він не зрозумів, що сказав.
Як там Мак-Каллохи?
Розбиті.
Вдячні.
- Їхній син... - Даніель.
...загинув на авіаносці.
- Двадцять один рік. - Упевнена...
Хтось має говорити з родинами.
Вони ж не подякують за знищення вбивці.
На мене наїжджає ООН.
Отже, що я пропустив?
Розклад.
Фото й ще раз фото. Ви, я і Джемма Дауді.
Дауд.
Дауд. Джемма Дауд.
- Пані перша міністр. - Так.
Боюся, я вже застряг по вуха.
Уранці вона повела мене на овечу ферму, якою керують
дві дуже здібні жінки.
Я уважно спостерігав, як стрижуть овець, і відвідав фермерську крамницю.
Там пропонують капці й пальта з овчини, а також хутрянки.
Зауважте, я не сміявся.
Але жоден чоловік не зміг би приховати судомну посмішку,
якби побачив двох кремезних жінок, які торгують своїми хутрянками.
Боже.
Пані перша міністр дещо не в дусі, так би мовити.
Але ви їй зарадите. У вас є дар до цього.
Я намагаюся. Іноді це має зворотний ефект.
Ви вмієте обеззброювати.
Ви вже спитали?
Ще ні.
Ага. Ще й десяти хвилин не минуло.
Ми можемо чимось допомогти?
Так. Сьогодні ввечері.
Пані перша міністр виступить із привітанням до прем'єра,
до вас і міністра закордонних справ.
- Ми знаємо, що вона дуже вдячна за... - Що?
Ми знаємо, що вона,
як і вся Шотландія, вдячна вам за захист.
- Міністр закордонних справ? - Так.
- Чий? - Наш.
- Навіщо? - Що навіщо?
До чого тут цей скакун?
З огляду на тему дискусії, було доцільно включити його.
- Справді? - Так.
- Не доцільно. Викресліть його. - Це я запросила його.
- Чудово. - Пробачте...
Це ми зробили. Посольство запросило його до участі в дискусіях.
І на вечерю.
Єдиний пристойний жест.
Дайте йому теплу їжу й місце для ночівлі. Продовжимо?
- Якщо це проблема... - Річ у тім, що ми не продовжимо.
- Рендалле. - Авжеж.
У нього заплітається язик.
Зрештою він просить вас поговорити з пані Дауд від нашого імені.
Її привітання — це список вимог, які вона висуває до мене.
Але вона помилково вважає, що я проявлю щедрість.
Скажіть їй, нехай подякує Богу, подякує мені й замовкне.
Я залюбки поговорю з нею.
Пробачте. Треба зачекати.
- Це вона? - Пані перша міністр.
Нехай Беккі побачить, що я ще жива.
- Це вона? - Так.
Ви готові?
Так, як завжди.
Тут є якийсь магазин? Із сувенірами чи...
Так. Крамниця пані Вілсон.
Третій будинок ліворуч, через дорогу.
Вам щось потрібно?
Я просто прогуляюсь, куплю листівки.
Зникну з твоїх очей.
Зручніше виходити через двір.
- Можна, я покажу? - Можна.
Сюди.
Його має відвести хтось інший.
- Гел відведе. - Чому?
Він злиться, бо я запросила Деннісона.
- Ти перепросила? - Не допомогло.
Ще раз перепроси.
Якщо він злиться, то не прийде сюди. Він пропустить вечерю чи спізниться.
Потрапити в цю кімнату буде значно важче.
Пані Дауд рознесе його у вітальному тості.
За вечерею хай робить, що хоче. Але не раніше.
- Тости виголошують до вечері. - Ні. До вечері нічого не буде.
Дауд уже тут. Зустрічається з борцями за нульові викиди.
Хочете перехопити її до цього?
Так.
- Усе гаразд? - Так.
Вона схвильована.
Усе буде добре.
Добрий день.
Пані посол, пробачте. Я загашу.
Не гасіть. Мені подобається запах.
- Ви курите? - Ні.
Я теж. Тільки коли хтось помре.
А хто помер?
Здається, що я. Складний тиждень.
Я дуже рада знайомству. Давно цього хотіла.
Навзаєм.
Ви кажете так, щоб бути ввічливою. Але я дуже рада.
Кілька років тому ми з вами були на міждержавній конференції.
Я працювала з делегатом,
який одним рядком резолюції перекреслив три дні роботи.
Це ледь не закінчилося бійкою.
Делегація з Нідерландів перегородила шлях. Я не могла вивести свого ідіота.
А ви, тендітна жіночка в кутку, почали кричати.
- Води. - Води. То ви пам'ятаєте.
Ні. Я так роблю.
Регулярно?
Коли все йде шкереберть.
Тон голосу має звучати, як команда «Вогонь!».
Такий самий наголос. Хоч це нічого не означає,
але всі завмирають і озираються.
- Усе сповільнюється. - Так і було.
Нам уже час іти?
Ні, у нас є ще кілька хвилин.
Чудово.
Увечері ми виступаємо з промовою. Хочете бути першою?
- А ви? - Ні, не хочу.
- Ви боягузка? - Так!
Я буду першою.
Може, звіримо доповіді, щоб не відпускати однакові жарти?
Таке буває?
Напевно, ні.
Але не хотілося б хвалити прем'єр-міністра за те саме.
За постріл у росіянина уві сні?
Просили вкластися в одну хвилину.
І не сумніваюся.
Ви мали намір говорити довше?
Щоб висловити всі слова мого захоплення прем'єр-міністром,
знадобиться трохи часу.
Можна залишити це на десерт.
Вам дадуть слово після промови прем’єра.
Після його промови всі будуть непритомні.
США хотіли б, щоб мої і ваші коментарі...
Підлизували йому?
Так.
Завтра ми розглянемо цінові обмеження і спад експорту.
Але до питання від’єднання не повернемося.
Це інше питання.
Це умови, за яких ми погодимося
скасувати референдум за незалежність.
Моя країна не підтримає вас.
І ваша також, на жаль.
Якби голосування було успішним, ви б його вже провели.
Мені шкода. Я знаю, що це неприємно.
- Скажіть «вогонь». - Слово?
Вогонь.
- Наголос на другий склад. - Вогонь.
Вогонь.
Обидва наголошені. Можливо, це діалект.
Так, мабуть. У моїй країні кажуть так.
Так. Але зараз ми не у вашій країні.
А в моїй.
- Вітаю. - Вітаю. Усе добре?
Це телефон? Давайте. Дякую.
І SIM-картку?
Так, дякую.
Ви продаєте листівки?
Так. Прямо за вами.
Заходьте.
- Дякую. - Будь ласка.
Я говорила з Дауд.
Вона погодилася на дружню і ввічливу промову.
Блискуче.
Пробачте, якщо я переступила межу, запросивши міністра.
Ми говоритимемо про торгівлю, тож...
Ви теж причетні?
- До чого? - До путчу.
Я не зовсім вас розумію.
Він намагався скинути мене.
Остін.
Ба більше, щоб я сам себе виставив.
Я цього не знала.
Навіть натовп із вилами зібрав.
- Це на нього не схоже. - Мабуть, ви його добре не знаєте.
Свого друга.
Не знаю, чи він друг. Але союзник — безумовно.
І що це має означати?
Коли опиняєшся в новій країні й не маєш часу, щоб освоїтися,
ти йдеш до вдумливого й невпевненого чоловіка.
Це він, правда?
Украй невпевнений.
Він розумний чоловік. Це сумно.
- Вам варто припинити... - Обливати його брудом?
Вам обом буде лише краще.
Це він вам сказав?
Мені не треба цього казати. Ви не приховуєте почуттів.
Приховую. І це моя біда.
Та кисла лють, яку я виливаю назовні, —
це лише крапля того, що живе всередині мене.
Тому що ви теж невпевнені в собі.
А ви тиснете й скиглите.
Дякую.
Скиглю?
- І нещадно дратуєте. - Справедливо.
Як крейда на зубах.
Зрозуміло. Добре.
Знаєте, як скреготить старий електроприлад?
Припиніть.
Хлопці. Ви не вмієте зупинятися вчасно.
Ви перемогли. Не треба так поводитися.
Ви врятували королівство. Народ обожнює вас.
І чомусь ви досі невпевнені в собі.
Це налаштує людей проти вас.
А шкода.
Справді шкода.
Ви мислите найшвидше з усіх, кого я знаю, крім...
Ну...
Що?
Дякую вам.
Крім кого?
Мого чоловіка.
- Ми багато розмовляємо. - Ви попросили за мною стежити.
- Я хотів сказати, що зі мною все гаразд. - Точно?
- Так. Я перепросив у пані посла. - Ти постраждав від вибуху.
На іншій роботі
ти міг би кілька тижнів поводитися, як осел.
Тут немає стільки часу.
Річ не в мені, а в Ронні.
Я вже оговтався.
- Ти ніколи не оговтаєшся від цього. - Ваша правда. Але я даю собі раду.
Стюї.
Я казав, що вона не віцепрезидентка. Я помилявся.
- І що тепер? - Вона мала рацію щодо Ірану.
Стримала війну в Перській затоці.
Дізналась адресу Ленкова від росіян.
І прем'єр без неї нікуди не йде.
Ви хотіли когось із сумним обличчям. Вона перевершила всі очікування.
Ти маєш довести, що ти чудовий солдат.
Перед її чоловіком вибухнула бомба.
Загинула 28-річна особа.
Є речі, яких би я не робив, але більшість людей відступили б.
Вона пірнула дуже глибоко, Біллі.
Хіба не це нам потрібно?
Я дам вам номер телефону.
Перевірте всі міжнародні дзвінки із цього номера.
От козел.
Як пройшло з тією, як її?
Чудово. Оце справжня людина.
З нею можна працювати.
- По-справжньому. - Чудово.
Вона думає, що я посіпака прем'єр-міністра.
Бо так і є.
Вона все розуміє.
Навряд чи.
Здається, ми думаємо,
що подружимося з поганцями й триматимемо їх під контролем.
Наразі ми лише дружимо з поганцями.
Не хочеш нічого сказати?
Ні.
А що?
Що?
Вежі розташовані дуже високо, і з них видно всю територію.
Ти побувала на вежі?
Ви були в лісі, з телефоном.
Я декому дзвонив. І не питай кому,
бо не скажу.
Я не напрошувався в цю халепу. Ви обоє мене попросили.
Отже...
- Що за проблема? - Не знаю.
У нас є проблема?
Я все бачу.
Я чую твою стурбованість.
Я тебе не обманюю.
Її теж. Як і країну вільних людей.
Мені це не подобається.
Я розумію.
Дякую.
Коктейлі — у фоє, вечеря — у банкетній залі.
Після сніданку в їдальні нікого не буде.
Службові сходи ведуть до коридору одразу коло їдальні.
Тут легко заходити й виходити.
Коли ви опинитесь там, пані посол приведе прем'єра, а тоді піде.
- А якщо хтось зайде? - Там будуть мої люди.
- Але не потім? - Так, потім.
Мої люди стоятимуть тут і тут.
Далі прем'єр-міністр вийде,
піде надвір, збереться з думками, візьме телефон.
Де Остін?
Буде тут за 20 хвилин.
Кімната прослуховується. Ми бачитимемо й чутимемо все.
Разом з Остіном. У цьому суть.
Ми подбаємо, щоб Деннісон усе почув.
Спускайтеся й дійте звично.
Пане міністре.
Відразу уточню, що я приїхав заради вас, а не Нікола.
Я дуже вдячна.
Я не вливатимусь у його підлабузницьку свиту.
- Зрозуміло. - Пані посол.
У нас проблеми із часом. Це можна робити по дорозі?
- Ідіть з ним. - Навіщо?
Ідіть, прошу вас.
Ми маємо рухатися швидко.
...усе те саме, але у вирішальний момент...
Дякую!
...він завжди дасть відсіч.
Вони хотіли, щоб він образився, рознервував і сильно заскиглив.
Але він їх добряче здивував.
Радіють усі, хто має спільні морські шляхи з росіянами.
Адже Москва тепер двічі подумає,
перш ніж зв’яжеться з Ніколом Троубріджем.
- Так-так! - Будьмо!
Навіть голими руками, якщо буде треба.
Усі камери готові?
Так.
- Прошу сісти поруч із пані Парк. - Якого біса ви...
Добрий вечір. У нас ще є навушники?
Ви будете тут. Нехай прем'єр сяде там.
Кажіть, що треба, і виходьте в ті двері. Там буду я.
Потім я вас проведу.
Усе гаразд?
Ідіть, прошу.
Яка ж вона зла, ледь язика собі не відкусила.
- Що ви їй обіцяли? - Готівку.
- Справді? - Ні.
- Знаєте, що вона мені казала? - Що?
Що ви найрозумніший чоловік, якого вона знала до мене.
Так і сказала?
Я в це вірю. У вас гарний акцент. Це нечесна битва.
- Він називає вас недалекою. - Так і є.
- Можна вас на хвилинку? - Обережно.
Я тікаю з ним.
Дуже незручно, правда?
Усе пройшло нормально? Я про Дауд.
Ви їй погрожували?
Ні. Можливо, я сказала, що ви переглянете цінові обмеження.
Я не збираюся.
Потрібно лише прочитати її пропозицію і сказати їй свою думку.
Он чому так блищить моя дупа?
Ні, їй просто подобається ваша дупа.
Нехай іде у відставку. Вона обіцяла незалежність вовняному племені.
Більше їй нічого запропонувати.
Що з тобою сталося?
Усе гаразд.
- Залиште нас на хвилинку. - Звісно.
Усе гаразд?
Сідай і не говори.
Я налила тобі води. Випий.
Хочеш розвалити країну? - Помовч.
Ти клята сучка.
Я все владнав, але не завдяки тобі.
Шотландці з нами. Референдуму більше не буде.
Я став героєм-переможцем, який приніс на списі голову Ленкова.
Кажеш, щоб я мовчав?
Ти чудовий хлопець, Ніколе.
Ти сміливіший, ніж я думала.
Тому буде важко.
Вибух на нашому авіаносці — це напад під чужим прапором.
Шотландці від’єднувались. Вони не вірили в тебе.
Якби я тобі сказала, ти став би агресивним і відлякав їх.
Тож я найняла команду, щоб здійняти галас і дати тобі привід очолити країну,
об'єднати її. І ти це зробив.
Це мала бути лише перепалка, а не кровопролиття.
Але вийшло інакше.
І за це повісять мене, не тебе.
Що ти зробила?
Я найняла групу Ленкова, і вони заклали вибухівку на нашому кораблі.
Усе пішло не за планом.
Утрати — катастрофічні.
Але королівство вціліло. І це головне.
Ох ти, тварюко!
- Ніколе! - Пане прем’єре!
- Тварюко! - Відпустіть її!
Ніколе!
Відпустіть її!
Прошу, заспокойтеся.
- Вона їх убила! Це була вона! - Із вами все гаразд?
- Досить! - Вона їх убила!
Прошу заспокоїтися.
Ви мене чуєте? Чуєте мій голос?
Що з нею таке?
- Підійміть її! - Несіть аптечку!
Підіймайся!
Подивіться на мене. Скажіть, що з вами все гаразд.
Переклад субтитрів: Інеса Федорова