V předchozích dílech Dračího prince.
Ta rána nevypadá dobře.
Sorene a Zyme, chraňte se.
Najděte dračí královnu…
ať už je kdekoli.
Najdeme ji, králi Ezrane.
Něco pro tebe mám.
Sluneční semínko.
A ještě něco.
Přivedla jsem ti armádu.
Královno Janai,
zradili vás.
DRAČÍ PRINC
ZÁHADA AARAVOSE
KNIHA 6. – HVĚZDY KAPITOLA 2. - LÁSKA, VÁLKA A HOUBY
Cítíš to, Klobouku? To jsou osvěžující větry dobrodružství!
Neboj se, Zyme. Najdeme tvou mámu.
Jen někoho vyzvedneme.
Vidíš? Říkal jsem, že někoho vyzvednu!
Sorene! Ahoj!
Hezké objetí, ale už trvá trochu příliš dlouho.
Taky tě rád vidím.
Zymova máma se ztratila. Musíš nám pomoct.
Jeden ze Šesti rohů nás zradil.
Přidala se s armádou k mému bratrovi.
Karimovy hrozby už nejsou prázdné, když za nimi bude mozek Miyany.
- Chápeme to, královno. - Ale já ne!
Já nechápu, jak mezi vámi mohl být zrádce
a nikdo z vás si nevšiml.
To ty masky.
Skrýváte své skutečné city.
Ne, nic neskrýváme. Ty masky jsou jen tradice.
Zníš úplně jako on, můj proradný bratr.
Oddaný starým zvykům, ne své královně.
Ne, tak jsem to nemyslel.
Šest generálů Slunečních armád vždy mělo masky,
stejně jako má královna korunu.
Ty. Sundej si tu masku. Chci vědět, co skutečně cítíš.
Ty…
se bojíš?
Ano.
Běžte. Tahle schůze skončila. Vypadněte!
„Vím, že jsi naštvaná a vyděšená, ale tudy cesta nevede.“
Co ty o tom víš? Nejsi královna.
Podle těch rýh asi vrávorala,
zakopávala o sebe.
A tady na zdi je zvláštní tmavý sliz.
Byla nemocná?
Pamatuješ na ty děsivé stvůry v Lux Aurea?
Jedna ji kousla.
Já vím. Byl jsem tam.
- Bylo to sotva škrábnutí. - Ale začalo jí hnisat.
Bylo to stále horší, jako infekce, ale kouzelná a nechutná.
Proč jsi to neřekl dřív?
Zubeia nevěděla, že je to zlé. Nechtěla, aby se Zym bál.
Už vím! Když s tebou o tom budu mluvit v přítomnosti Zyma, použiju rukomluvu.
Předvádíš slova rukama.
- Hrajeme to na večírcích. - Znám.
To určitě, ty na večírky nechodíš.
Nepřišels na žádnou mou grilovačku plnou her pro královské stráže.
Prostě si odejdeš? Kam jdeš?
To znamená „nahoru“.
O pár kilometrů dál je les srovnaný se zemí.
Podle vzorce a úhlu těch spadlých stromů bych řekl, že tam něco spadlo.
Myslíš někdo.
Nechápu to. Měla by tu být.
Možná odletěla.
To by tu byly stopy po drápech a vrcholky stromů by byly nakloněné,
ale nic tu není.
- Spadla sem a neodletěla. - Ale…
Není tady.
Najednou byla prostě… puf.
Tak kde je? Co mi uniká?
- Houby! - Co?
Jsou tam, kde spadla.
A vytvořily zvláštní stezku vedoucí do lesa.
- Takové houby jsem ještě neviděl. - Já taky ne.
- Myslíš, že jsou jedlé? - Nezjišťuj to.
Ta stezka je naše jediná stopa.
Dobrá práce.
Vydáme se po ní?
Sorene, vyplivni to.
Klobouku, ty taky.
Naše budoucnost je v popelech.
Semínko je pryč.
Aaravos se mi ve snech vysmívá vizemi destrukce a beznaděje
a teď se proti mně obrátili i mí lidé.
„Máš pocit, že je vše ztraceno, ale můžeš to napravit.“
„Ale nezvládneš to sama.“
„V Katolis máme příběh,
Král s 1000 očima.“
„Zradil ho jeho poradce a on začal o všech pochybovat.“
„A tak z nich udělal špiony a obrátil je proti sobě.“
„Semínka pochybností přerostla ve spletité révy paranoie,
jež jeho království udusily.“
„Jeho strach se stal sebenaplňujícím proroctvím.“
„Postupně ho všichni opustili.“
„Zemřel bez přátel a jeho království pohltil chaos.“
Janai tvrdila, že naše království díky slunečnímu semínku znovu ožije.
Zdá se, že určitým způsobem měla pravdu.
Historie má ráda ironické zvraty.
Tolik věcí závisí na tak malé věci.
Držím osud mezi svými prsty.
Tak ho neupusť.
Slunečním semínkem vrátíme Solu Regemu zrak,
on se k nám připojí a budeme nezastavitelní.
Netěší mě, že ukončím sestřinu vládu,
ale udělám, co musím,
pro nás.
Nezapomínej na ně.
A pro ně.
Tábor Katolis je
ten nejlepší na světě!
Jestli něco můžeme chtít, tak dobrým hostem být.
Ručníky věšte, jídlo odneste! Náladou nám neotřeste!
Proč stojíme? Nelíbí se ti má píseň?
Nebuď směšný.
- V táboře Katolis jsem zpíval vše. - Fakt?
Jsi plný tajemství, Corvusi.
Došli jsme k poslední houbě.
Měli bychom se utábořit.
Jako to rčení: „Jsme na konci hub.“
To není rčení.
Asi ses v táboře nic nenaučil.
Dobrou, kamaráde.
Taky tě mám rád.
Corvusi?
- Je tu víc hub. - Skvělé.
- Kam ta stezka vede? - Nikam.
Jsou kolem nás.
Je pro to nějaké rčení?
Ne.
Počkej, už vím!
„Máme houbovitánskou společnost.“
- Nic moc, ale… - Zkusil jsem to.
- Jo. - Snaha se cení.
- Sníme je. - Ne.
Mám hlad! A Zym taky.
Vidíš?
Ono to žije?
Myslíš, že mě to slyšelo?
Omluvte mě, malý pane houbičko.
Tak jo, jak budeme komunikovat?
Už vím!
Rukomluva? Teď? Vážně?
My… hledáme… draka!
Ne, promiň, maličký!
My… hledáme… matku.
Starostlivou, milující mámu.
Její dítě ji musí najít.
Noha! To není dobré.
Zastavil se.
Možná už chce mluvit?
Nerad to říkám, ale…
máme obrovitánskou houbovitánskou společnost.
Je to past.
Trvalo mi to celou noc, ale našla jsem člověka, co měl tu knihu.
Král s 1000 očima.
Vynechalas důležitý detail.
Nezradili ho všichni.
Jeho pravá láska zůstala dlouho po tom, co ho všichni opustili.
Nakonec začal pochybovat i o její oddanosti.
Vyhostil ji.
Ty jsi moje srdce… a moje pravda.
Jestli o tobě někdy začnu pochybovat, pak už jsem ztracená.
Tak mi řekni.
Zvládnu vést svůj lid?
Po tom všem, co se stalo, po všech těch chybách,
vážně ve mě pořád věříš?
Nevěděl jsem, že je mají i houby.
Je to takový houbo-knírek.
Ale ne! Měníte se v houby!
Uklidni se, Sorene. To nic.
I já se měním v houbu!
Doporučuju si nasadit houbo-klobouk.
Tak pozná, že jste houbo-přítel.
Fajn. Ale ne proto, že bych se ho bál.
Klobouky mi prostě sluší.
Děkuji houbovitánsky.
Jsem Muhko, houbový mág.
Promiňte mi ten únos.
Je to speciální místo, musíme ho držet v tajnosti.
Pokud se nepletu, jste tu kvůli dračí královně?
Takže ji máte.
Co jste s ní udělali?
Ošetřil jsem ji lektvary a balzámy z hub.
Potřebuje jen odpočinek a trochu pozvednout náladu.
A určitě jí pomůže, když uvidí tohohle sladkého houbíka.
Děkuji, že jste se tu sešli.
Vím, byly to těžké časy.
Všichni jste se jim ale postavili odvážně
a všichni jsme udělali chyby, včetně mě.
Ale jsme tady.
Jsme tady, ti nejpravdivější z nás
s odvahou zničit falešnou vládu mé sestry.
Nastane čas, kdy bude ta odvaha otestována.
V tu chvíli využijeme svou největší zbraň.
Víru.
Pochybnost.
To je největší zbraň nepřítele.
Použijí ji, aby nás přemohli zevnitř,
ale my jim to nedovolíme, dokud budeme věřit.
Věřit v náš úděl. Tak uspějeme.
Možná jsou v přesile, ale my máme pravdu.
Náš úkol požehnal samotný Sol Regem
a on nás dovede k vítězství!
Vítězství není jen o našem přežití.
Bude to stvoření Slunečného království,
které vybudujeme společně.
Nový úsvit pro nás všechny.
Nový úsvit,
kde bude posvátnost a kultura našeho lidu zachována a respektována.
Obnovíme království do jeho původní slávy.
Takže se vás všech ptám…
Věříte mi, že vás tam dovedu, do nového dne?
Kde nám nesmrtelné slunce opět přinese štěstí?
A hlavně, budete si věřit navzájem?
Dračí královna je uvnitř.
Něco mi uniká.
Ano, tyhle.
Kouzelné houbónky.
Obsahují zmenšovací magii.
Zyme, chceš vidět svou matku?
To se…
Funguje to!
Zyme, jsi miniaturní!
Jsi v pořádku?
Jo. Jen mám o Zyma starost. To je vše.
Má jenom svou mámu.
Deset slov.
„On má ještě… mě.“
„Dobrý muž
s vážně velkým srdcem.“
Zyme!
Tak ráda tě vidím.
Vyrostl jsi, co jsem byla pryč.
Vidím to.
A byl jsi tak odvážný.
Ne.
Ne, nemůžu jít s tebou.
A ty tu nemůžeš zůstat.
Ta zkažená magie, která mě nakazila je nebezpečná.
Naštěstí mě našel houbový mág.
Ale jeho léčba nějakou dobu potrvá.
Uzdravím se tady.
Ale ty bys měl jít.
Tvůj bratr Ezran tě potřebuje.
Naše budoucnost je nejistá.
Čekají nás nebezpečné časy, ale jsem připravená jim čelit
s tebou.
Nebudu odkládat to dobré, protože se bojím špatného.
Je čas připravit naši svatbu.
Zamával jsem na Pyrrah, ať přiletí. Všichni připraveni?
Počkat. Kde je Soren?
Corvusi! Hele! Jsem kloboukův klobouk.
Hej, to lechtá.
Překlad titulků: Beata Krenželoková