Kuka on Veerappan?
Aviomieheni.
Mistä pidit hänessä eniten?
Jos joku oli hänelle lojaali,
hän oli valmis antamaan jopa henkensä.
Mutta jos joku yritti pettää hänet,
hän ei epäröinyt tappaa tätä.
Tällaista ei ole koskaan tapahtunut -
modernin maailman historiassa.
Ei ole koskaan ollut miestä, rikollista, kuten Veerappan.
Veerappan ja hänen jenginsä ovat tappaneet tähän mennessä 119 ihmistä.
Kahden osavaltion vuosikymmenen kestäneestä ajojahdista huolimatta -
hän on päässyt aina pakoon.
Tämä koskee koko maata.
Teemme kaikkemme saadaksemme metsärosvo Veerappanin.
Miten hän pitää kahta osavaltiota panttivankinaan?
Kyse ei ollut kapinallisesta eikä terroristista.
Veerappan-ilmiö on ainutlaatuinen ilmiö.
Hän oli villieläin ihmisen hahmossa.
Hänen etsinnästään tuli yksi pisimmistä -
ja kalliimmista ajojahdeista Intian historiassa.
"Veerappan on saatava kiinni", sanottiin.
Ette saa! Haistakaa paska.
Jos lähtee perääni, ei palaa elossa.
INTIAN ETSITYIN RIKOLLINEN
ENSIMMÄINEN LUKU: METSÄN KUNINGAS
Veerappania ei ollut silloin moni tavannut.
Mutta uutiset hänestä levisivät.
"Veerappan metsästää norsuja.
Hän on tehnyt kaksi murhaa.
Metsäviranomaiset ja poliisi etsivät häntä.
Hän voi hypätä kalliolta toiselle.
Hän ei jää koskaan kiinni."
Eräässä vaiheessa jengi asui -
alamailla talomme lähellä.
Kävellessään hän piti asettaan näin.
Hän käveli ensimmäisenä.
15 - 20 muuta seurasi jonossa.
Kaikilla oli aseet.
Se oli hieno näky.
Seisoin ison silkkialbitsian takana.
En tullut täysin esiin.
Näin vain hänen viiksensä.
Hän sanoi: "Muthu, tule tänne."
Selkäpiitä karmi.
Ihmettelin, mistä hän tiesi nimeni.
Ja miksi hän halusi jutella kanssani.
"Muthu, tule tänne. Haluan kysyä jotain.
Haluaisin naida sinut. Mitä sanot?"
Hän sanoi: "Jos kieltäydyt,
en katso toista naista koko loppuelämäni aikana.
Sydämeni muuttuu kiveksi."
Hän sulatti sydämeni sanoessaan niin.
VEERAPPANIN VAIMO
Kuinka vanha olit silloin?
Taisin olla 14 - 15 -vuotias.
15-vuotias.
Kuinka vanha hän oli?
Hän oli 39-vuotias.
En odottanut elämäni menevän siihen suuntaan.
Kollegalin takana on MM Hillsin viidakko.
Syviä solia, puiden peittämiä vuoria.
Alueen käsittämättömän suuret rotkot…
On paikkoja, joissa ihmiset eivät ole käyneet.
Tällaisessa paikassa -
Intian vaarallisin rikollinen eli.
Kokeilin ensimmäistä kertaa tutkivaa journalismia.
TUTKIVA JOURNALISTI
Löysin tieni Gopinathamiin, Veerappanin kotikaupunkiin.
Se on kyläpahanen Karnatakan ja Tamil Nadun rajalla.
Kukaan ei suostunut puhumaan Veerappanista avoimesti.
Tiedätkö… -En tiedä hänestä mitään.
En vain halua puhua hänestä. -Voit kertoa, jos tiedät jotain.
Emme tiedä hänestä mitään.
Ihmiset olivat lukutaidottomia,
köyhiä,
he näkivät nälkää.
Kylästä pääsi pois vain -
hyödyntämällä -
ympärillä olevia valtavia metsän rikkauksia.
Veerappanille kaikki alkoi niin.
Mitä rikoksiin metsässä tulee…
Rikoksiin metsässä?
Kukaan ei vetänyt vertoja.
Eläimiin kohdistuvat rikokset… Veerappan on tehnyt niitä eniten.
Viimeisen viiden, ehkä kuuden vuosikymmenen aikana.
Ja ikävä kyllä -
minä olin alueen metsäviranomainen.
KARNATAKAN METSÄVIRANOMAINEN
Alue on yhteensä lähes 15 000 neliökilometriä.
Sitä Veerappan hallitsi.
Miten hän erosi toisista salametsästäjistä?
Vakaumuksensa, rohkeutensa, pelottomuutensa osalta.
Valtaosa rikollisista -
ei mene norsun etujalkojen lähelle.
Veerappan meni hyvin lähelle norsuja.
Hän oli ensimmäinen Gopinathamista,
joka ampui norsun.
Hän alkoi johtaa jengejä.
Hän alkoi tienata. Hiljalleen hänestä tuli johtaja.
VEERAPPANIN JENGI
Aloitimme paikallisesti.
Kasvoimme suuremmaksi ja suuremmaksi.
Rahaa alkoi tulla.
Norsuja piti tappaa.
Emme epäröineet lainkaan.
Hän oli itsevarma. Suustaladattavalla -
on vaikea ampua.
Ei ole varma, osuuko kunnolla.
Hän ampui heti kun voi.
Päähän tai sydämeen.
Hän oli kovan luokan rikollinen.
Hän tappoi varmasti tuhat norsua.
Jossain vaiheessa, hän itse myönsi tämän,
syöksyhampaisia norsuja ei ollut.
Hän oli tappanut kaikki.
Jos niitä oli, ne olivat emon kohdussa.
Joskus sen on loputtava. Sen ei voi antaa jatkua.
Laitosten johtajat sanoivat minulle:
"Herra Singh, muodosta 200 miehen ketju -
ja saarra hänet."
Voin vain nauraa. He eivät tunteneet maastoa.
Viidakko oli valtava.
Kuin etsisi neulaa heinäsuovasta. Ei sieltä löydy mitään.
Mikä siis auttaisi? Miten asian voisi ratkaista?
OLETETUT NORSUNMETSÄSTÄJÄT
"Luodaan kilpaileva jengi, joka auttaa -
saamaan tietoa Veerappanista."
He voisivat ottaa hänet kiinni.
Kilpailevalle jengille annettiin takavarikoituja aseita.
Miksikö? Jos on tarpeen, he voivat tappaa Veerappanin.
Eikö se ole rikos?
Täysin. Se on rikos.
Se on ehdottomasti laitonta.
Mutta ison piikin saa jalasta -
vain pienemmällä piikillä.
Murhaamme vain, kun meidät on ajettu nurkkaan.
Heillä on rahoitus.
Viranomaisten tuki. Lihasvoima.
Meillä on vain ase.
Veerappan murhasi heidät kaikki.
Ruumiit heitettiin Kaveri-jokeen.
Mitään ei löytynyt.
Myrskyisää aikaa.
Se aika oli hyvin myrskyisää.
Niille alueille menneet kävelivät surman suuhun.
Metsävirasto pyysi jatkuvasti -
poliisilta apua.
"Jos ette auta, tilanne lähtee käsistä."
Mutta poliisi ei reagoinut.
Tuntui kuin koko MM Hillsin alue -
olisi ollut Veerappanin yksityinen suojelualue.
Santelipuut ovat aina olleet valtion omaisuutta.
Huumaavan tuoksuinen hajuvesi ja arvokkaat öljyt -
ovat haluttuja ympäri maailmaa.
Sattui niin, että näitä arvokkaita puita -
kasvoi laajalti MM Hillsin viidakossa.
Veerappan päättikin -
vaihtaa norsujen tappamisen santelin salakuljetukseen.
Jengi tunsi metsän joka kolkan.
He tiesivät, missä oli santelipuita.
Monet kyläläiset lähetettiin metsään.
Joskus heitä oli sata, joskus taas kolmesataa.
VEERAPPANIN JENGI
Koko paikka rymisi.
Kun auto saapui ja lastattiin,
sanoin kuskille:
"Jos poliisi tai metsävirasto -
käskee pysähtymään, hidasta, mutta älä pysähdy.
Ja jos he ovat tiellä, aja autolla heidän ylitseen.
Jos he lähtevät perään, meillä on aseita, keksimme, mitä tehdä."
Sitten 400 000, 500 000, 600 000.
Vähitellen tuli enemmän lasteja.
Saimme uusia vaatteita.
He alkoivat jopa käyttää hajuvettä,
koska rahaa alkoi tulla.
Pomo olisi halutessaan voinut ostaa kuorma-autoja.
Busseja. Helikoptereita. Hän olisi saanut suuren omaisuuden.
Salakuljetuksen myötä hänen maineensa kasvoi.
Hän sai nimen Metsän kuningas.
"Metsän kuningas", "Santelin salakuljettaja".
Häntä kutsuttiin niin.
Oliko Tamil Nadussa tapahtunut sellaista ennen?
Ei mitään sellaista.
Hän oli Metsän kuningas.
Hän oli kaikenlaisten ihmisten kanssa.
Hän ei syrjinyt ketään.
Jengissä oli ihmisiä kaikista kasteista. Olin nuorin heistä.
VEERAPPANIN JENGI
Paljon miehiä, paljon ruokaa.
Siitä oli muodostunut kylä.
Joka nurkassa oli ihmisiä.
Aseistettuja vartijoita kaikkialla.
Veerappan oli keskellä.
Kylän ongelmat kerrottiin hänelle.
Viivästyneet oikeusjutut -
tuotiin Veerappanin ratkaistaviksi.
Kun oli vieraita,
hän kysyi ensimmäiseksi, olivatko he syöneet.
Hän oli usein syömättä lapsuudessaan.
"Mitä teemme kaikilla rahoilla?
Annetaan ne tarvitseville.
Köyhät pysyvät köyhinä, ja rikkaat haluavat pysyä rikkaina.
Se saa minut surulliseksi." Niin hän sanoi.
Kukkuloilla asuvat ihmiset -
pitivät Veerappania lähes "metsän enkelinä".
He suutelivat hänen kättään. Sekä miehet että naiset halasivat häntä.
Hän teki näin viiksilleen.
Hän teki näin viiksilleen ja hymyili leveästi.
Hän kosketteli aina viiksiään.
Hänellä piti aina olla isot viikset.
Jos on zamindari tai vuokranantaja kylässä,
pitää olla isot viikset.
Ne ovat yksi vallan, voiman ja tärkeyden symboleista.
Viiksistä tuli olennainen osa hänen persoonaansa.
Miksi ihmiset tottelivat häntä?
Aseen vai sanojen takia?
Hänen rehellisyytensä takia.
Hän piti aina sanansa.
Hän antoi minulle aina toivoa,
että jonakin päivänä eläisimme normaalia elämää yhteiskunnassa.
Hän kertoi löytäneensä maata Assamista.
Hän kävi katsastamassa koko tontin.
"Saamme rahaa, jos myyn loput santelista.
Voimme elää siellä piilossa.
Muutamme, kunhan olemme saaneet nämä santelilastit myytyä."
Santelia leikattiin puoli vuotta.
Metsistä lähes loppui santeli.
Muita puita kyllä oli.
Vain santelipuut olivat poissa.
Ensimmäistä kertaa metsävirasto -
sai tukea poliisilta.
Valmisteluihin meni kauan.
Yli kaksi kuukautta.
Meillä oli vain yksi mahdollisuus.
Päätimme takavarikoida santelin.
Hän halusi, että häät pidettäisiin salassa.
En aistinut hänestä minkäänlaista syvää onnea.
Jokin häiritsi häntä.
Juuri kun mangalasutra -
sidottiin kaulaani, alkoi ammuskelu.
Kotiin palatessamme mies tuli juosten Palarilta ja sanoi,
että Karnatakan ja Tamil Nadun poliisi oli hyökännyt.
"Emme voineet mitään.
He veivät puumme ja polttivat automme."
Ratsia oli tarkasti koordinoitu.
Viranomaiset takavarikoivat 65 tonnia santelia.
Vielä tänäkin päivänä -
se on historian suurin santelitakavarikointi.
Veerappanin imperiumi,
joka oli hiljalleen alkanut muodostua ja menestyä, romahti.
Kuuluuko metsä vain heille? Eikö se kuulu meillekin?
Kyläläiset olivat saaneet töitä.
Miksi poliisi teki niin?
"Teette pääministerille sängyn santelista.
Mistä puu saatiin?
Kun te teette sen, se ei ole väärin.
Miten se sitten voi olla väärin, kun minä ansaitsen sillä elantoni?"
Niin hän kysyi.
"Tappakaa tielleni tulevat metsänvartijat ja poliisit.
Tulenko minä?
Minä tulen. Katsokaapa, montako ihmistä tapan."
Metsärosvo ja santelin salakuljettaja Veerappan iski poliisin jeeppiin.
Neljä poliisia kuoli, ja kaksi loukkaantui vakavasti.
He tulivat yöllä pimeässä.
Raivostuin ja halusin ampua mahdollisimman monta.
He yrittivät peruuttaa. Me ammuimme.
Kaikkialla oli verta. Poliisit huusivat.
IHMISIÄ TUNGEKSI KATSOMAAN POLIISIEN RUUMIITA KULJETTANUTTA AUTOA.
Kun kuulin välikohtauksesta,
hämmästyin. Olin ällistynyt.
Kyläläinen oli niin rohkea,
että kävi poliisivoimien kimppuun.
En ollut ikinä kuullut vastaavaa.
Karnatakan hallituksen oli vastattava.
ISKU VAATII UUSIA STRATEGIOITA.
Osavaltio muodosti nopeasti erikoisyksikön -
napatakseen Veerappanin.
Se tunnettiin nimellä STF.
Etsintä oli alkanut.
Helikopterissa istui 25 poliisia.
Lensimme Gopinathamin yli.
Näin Kaveri-joen.
Helikopteri lensi niin matalalla, että norsut lähtivät juoksemaan.
Puhvelit juoksivat.
Niin kuin siinä amerikkalaiselokuvassa Rambo.
Se oli kuin sotatanner.
Miehillä oli pikakiväärit.
Kaikkialla oli hiekkasäkkejä.
En ollut hermostunut.
Mutta ajattelin, että kyseessä oli vakava asia.
KARNATAKAN ERIKOISYKSIKKÖ
Olin tunnettu kovuudestani.
Tutkin sensaatiomaista murhajuttua Bangaloressa.
Ammuin Bangaloren alamaailman pahamaineisen pomon.
Kerron tämän, koska loin nimeä sillä osastolla.
Olin valokeilassa poliisina.
Pystyisin siis ehdottomasti tekemään lopun tästä Veerappanista.
Ajattelimme,
että löytäisimme Veerappanin metsästä.
Voisimme ampua tai napata hänet.
Hänellä oli jengi, ryhmä ihmisiä.
Mukana oli myös naisia, esimerkiksi Muthulakshmi.
Jahtasimme Veerappania kuin kissa hiirtä.
Siitä se alkoi.
Hiljalleen uutiset levisivät kaikkialle.
Muutaman päivän ajan menin piiloon poliisin nähdessäni.
He kävivät joka talossa kyselemässä Veerappanista.
Menimme joen toiselle puolelle.
Olimme viikon kukkulalla.
Olin ensimmäistä kertaa hänen kanssaan metsässä.
Parin kolmen päivän ajan -
näin unia meitä jahtaavista norsuista.
Sanoin hänelle: "Jos kuolet, minäkin kuolen.
Jos hyppäät jyrkänteeltä, minäkin teen niin."
Näin valoa tunnelin päässä.
Minulla oli toivoa.
Ajattelin, että vuodessa saisimme Veerappanin kiinni.
Se on Darwinin teoria, vahvin jää henkiin.
Mutta emme tienneet, kuinka vaikeaa se olisi.
Kesällä, ilman vettä.
Ei lainkaan vettä.
Nuolimme aamukasteen ruohosta.
Talvella oli todella kylmä.
Kaste oli kuin sadetta.
Emme olleet sotilaita, koulutettuja vaikeaan maastoon.
Olimme Bangaloresta.
Meillä oli vaikeuksia metsässä.
Monet halusivat tulla kokeilemaan onneaan.
Kaikki ne ihmiset. He sanoivat:
"Mitä ihmisiä olette?
Miksette ole napanneet Veerappania? Tulen sinne.
Saamme viikossa Veerappanin kiinni."
He tulivat,
leiriytyivät,
vaihtoivat vaatteet,
muuttivat tyyliään -
eivätkä päässeet lähellekään Veerappania.
EIKÖ VEERAPPAN JÄÄ VIELÄKÄÄN KIINNI?
Rikollisen nappaamiseen on kaksi tapaa.
Voi paikantaa hänet, lähteä hänen peräänsä.
Toinen tapa on pakottaa hänet antautumaan.
Miten se onnistuu? Pitää käyttää psykologiaa hyväkseen.
Tässä kohtaa mainitsen -
vanhemman metsäviranomaisen, Srinivasin.
Srinivas oli kiinnostunut ihmisten kuntouttamisesta.
Hän oli kuin Gandhi.
Hän ei lyönyt, hän halusi kuntouttaa.
Hän aikoi suostutella Veerappanin antautumaan.
Kuntouttaakseen hänet.
Meidän partioidessamme metsässä aggressiivisesti -
Srinivas rakensi suhdetta jengiläisten ystäviin ja sukulaisiin.
Hän avasi heille päämajansa, talonsa Gopinathamissa.
Kaikki Gopinathamin ihmiset rakastivat Srinivasia.
Toiset virkamiehet esittivät vaatimuksia.
He pyysivät apuamme Veerappanin kiinni saamisessa.
Hänellä oli erilainen lähestymistapa.
GOPINATHAMIN ASUKKAITA
Hän siivosi ja remontoi temppelin.
Hän rakensi taloja asunnottomille.
Hän antoi lääkkeitä sairaille.
Hän vei naiset sairaalaan synnyttämään.
Minutkin, kun olin raskaana.
Hän oli aidosti hyvä ihminen.
Hän ei ollut hyvä mies.
Hän teeskenteli.
Hän halusi tietää, miksi Veerappania kohdeltiin kuin jumalaa.
Hän sai tietää syyn.
"Veerappan on kaikkia kohtaan ystävällinen ja rakastava.
Hän ratkaisee kyläläisten ongelmat.
Alan siis tehdä samaa kuin Veerappan.
Luottavatko kyläläiset Veerappaniin vai minuun, viranomaiseen?"
Mieheni oli raivoissaan Srinivasille.
Ihmisistä tuli läheisiä Srinivasin kanssa, ja tietoa alettiin saada.
Srinivas otti STF:n hallintaansa.
35 KM GOPINATHAMIN LEIRISTÄ
Asuimme Bodhamalain aluskukkuloilla lähes kuukauden.
Oli syksy.
"Jos menemme sinne, meitä ei löydetä.
Meillä on ruokaa. Ei tarvitse lähteä minnekään."
Jokaisena hetkenä,
kun olemme metsässä,
luonto kommunikoi kanssamme.
Kuulen sen puhuvan nytkin.
Jengi ymmärsi metsää kuten eläimet.
Jengi saattoi tehdä jotain ihan muuta,
mutta he keskittyivät silti metsän liikkeisiin ja ääniin.
He huomasivat vihollisen heti.
Varpuset ääntelevät, eikö vain? Ne näkivät poliisin.
Lintuparvi lensi miestäni kohti ja äänteli.
Mieheni sanoi: "Poliisi on täällä, pakene."
Kuvitelkaa, miltä tuntui.
"Miksi tulit tänne? Poliisi tulee, pakene", hän sanoi.
Srinivas ilahtui tiedosta.
Veerappan oli Bodhamalain suojissa.
Alue oli joka suunnasta 25 kilometrin matkalta -
Tamil Nadun ja Karnatakan poliisien valvonnassa.
Srinivas antoi heille kuitenkin tarkat ohjeet:
"Älkää tappako Veerappania, jos näette hänet.
Emme avaa tulta häntä kohti."
Hän sanoi sen suoraan kaikille.
"Veerappan, tule esiin. En ammu sinua."
Kuulin Srinivasin huutavan niin miehelleni.
Se oli pelottava hetki.
Olin raskaana. En tiennyt, mitä tehdä.
Hän käski minun kävellä kumarassa.
"Mennään pohjoiseen ja paetaan."
Viimein laskeuduimme Bodhamalailta.
Yhtäkkiä mieheni käski minun antautua.
"En voi tehdä mitään, jos olet mukana.
Poliisi ei satuta sinua, koska olet raskaana."
Kuinka monennella kuulla olit?
Kahdeksannella.
Tunteeni olivat pinnassa.
VEERAPPAN PÄÄSI TAAS PAKOON
Srinivasin takia Veerappan pääsi pakoon.
STF oli täynnä poliiseja.
Mutta hän oli metsäviranomainen.
Hän käski poliisia olemaan ampumatta.
Olimme raivoissamme.
Olisimme voineet ampua Veerappanin.
Monet sanoivat:
"Hän pyysi olemaan ampumatta, joten en ampunut."
Ehkä he yrittivät vain peitellä epäpätevyyttään.
Rankasti sanottu.
Mutta samaan aikaan -
Srinivas sai parikymmentä jengiläistä antautumaan.
Antautumaan Srinivasille.
Kaikki asuivat Srinivasin talossa Gopinathamissa.
Kuvitelkaa. Srinivas nukkui 20 jengiläisen kanssa samassa huoneessa.
Siihen oli syynsä.
Srinivas halusi heidän ottavan yhteyttä jäljellä oleviin miehiin.
Saadakseen Veerappanin. Tärkeä kohde.
Olin sairaalassa kaksi kuukautta.
Vauva syntyi täysiaikaisena.
Asuin äitini luona,
kunnes vauva oli kahdeksankuinen.
Eräänä päivänä -
Srinivas lähestyi taloa. Näin hänet kaukaa.
Srinivas piteli asetta kuten mieheni oli pidellyt.
Miehiämme tuli jonossa hänen perässään.
Aivan kuin ennen mieheni perässä.
Se suretti minua jälkeenpäin.
Yritin keksiä, kuinka pääsisin mieheni luokse.
En voinut elää ilman häntä.
En voinut elää näkemättä häntä.
Rakastin häntä niin paljon,
että tulin siitä riippuvaiseksi.
Sain viestin mieheltäni -
jättää lapsi vanhemmilleni ja mennä metsään hänen luokseen.
Halasin vauvaa ja annoin hänelle suukon.
Silmissäni oli kyyneleitä.
Pyysin äitiäni huolehtimaan lapsesta jonkin aikaa.
Olin menossa mieheni luokse.
Poliisi ei etsinyt minua.
He pelkäsivät jengin ampuvan.
He alkoivat etsiä minua vasta aamulla.
Muthulakshmi pakeni takaisin viidakkoon.
Se lisäsi eripuraa,
joka kasvoi jo STF:ssä.
Jotkut STF:n jäsenistä eivät olleet tyytyväisiä Srinivasin toimintaan.
He eivät pitäneet hänen sovinnontekofilosofiastaan.
Se aiheutti jonkinasteista kitkaa.
Srinivas oli ainoa, joka oli edistynyt.
Toiset eivät olleet saaneet ketään kiinni.
Eivät saaneet ketään antautumaan.
Koko Karnatakan poliisilaitos oli turhautunut.
Purkaakseen turhautumistaan he keksivät tarinoita Srinivasista.
Mari oli Veerappanin suosikkisisko.
Srinivas otti hänet suojiinsa.
Antoi työn sairaanhoitajana.
Mari alkoi luottaa Srinivasiin syvästi.
Mariyamma istui miehen jeepissä kuuden, seitsemän aikaan illalla.
Kyläläiset katselivat, poliisi katseli.
Ja he alkoivat juoruilla.
Jopa konstaapelit puhuivat avoimesti.
"Srinivasilla on suhde Mariyamman kanssa."
Kylässä kiersi huhuja.
Ihmiset sanoivat, että Mari oli Srinivasin rakastajatar.
Minusta hän ei ollut sellainen mies.
Hän ansaitsi kunnioitusta. Hän oli rehellinen mies.
HENGELLINEN JOHTAJA
Joku hölösuu pani varmasti huhun liikkeelle.
Kannadankielessä on sana gaalimath.
Huhu kiersi. Kaikkialla.
Gaalimath…
X kertoo Y:lle. Y kertoo Z:lle ja A:lle.
A kertoo B:lle, C:lle ja D:lle ja niin edelleen.
Huhu jatkoi leviämistään.
Se kantautui Veerappanin korviin. -Varmasti.
Pitää paikkansa.
Veerappan kirjoitti kirjeen Mariyammalle.
"Koko maailma tuntee nimen Veerappan.
Olen maailmankuulu henkilö.
Hallitsen metsää. Olen viidakon laki.
Ja mitä teetkään kylässä?
Sinulla on suhde viholliseni Srinivasin kanssa."
"Jos olet todella sisareni,
tapa hänet kaatamalla kuumaa öljyä hänen päälleen.
Tee se, jos olet sisareni, tai älä näytä naamaasi minulle enää ikinä."
Poliisi kuulusteli Maria -
yhteydenpidosta veljeen.
"Puhut totta vasta, kun annamme sähköiskun."
He uhkailivat häntä.
Tyttö pelästyi.
Hän menetti kaiken toivonsa.
Nuori poika kertoi, että Mariyamma oli juonut myrkkyä.
Sanoin puhuneeni juuri hänelle.
"Ei, hän joi myrkkyä."
Tien toisella puolella oli kaivo.
Hän tuli ja nojasi kaivon reunaan.
Hänellä oli kyyneleitä silmissään.
Menin hänen luokseen.
"Kuka ehdotti tätä?
Miksi teit tämän?" Hän itki.
Hänet vietiin sairaalaan, mutta hän ei selvinnyt.
Ruumis tuotiin meille. Sitten metsäviranomainen tuli.
Toiset tarjoutuivat kantamaan ruumiin.
Hän käski pysyä kaukana.
"Kannan sen hautausmaalle", hän sanoi.
Muistan, kuinka viranomainen itki haudalla kuin se olisi ollut tänään.
Kuin sukulaisensa puolesta.
Sanomalehdet kirjoittivat kuolemasta kaksi päivää myöhemmin.
Mieheni ei voinut syödä sinä päivänä.
Hän istui yksin itkemässä.
Hän uskoi Srinivasin aiheuttaneen sisarensa kuoleman.
Hänellä oli kovasti paineita.
Kollegat metsävirastossa -
ympäri osavaltiota sanoivat hänen henkensä olevan vaarassa.
"Jätä Veerappanin kiinni ottaminen poliisille.
Tuhon lähestyessä älykkyydestäsi on vain haittaa."
Mitä hän teki? Hänellä oli toinen suunnitelma.
Hän pyysi odottamaan 15 päivää.
Miksi 15 päivää?
Hän odotti Arjunania.
VEERAPPANIN VELI
Srinivas suunnitteli pyytävänsä Arjunania -
suostuttelemaan veljensä -
luopumaan rikollisesta elämästä.
Arjunan uskoi Srinivasia.
"Antaudu. Emme voi elää rauhassa takiasi.
Mari on kuollut.
Tämä vaikuttaa koko sukuun.
Voisit antautua ja muuttaa elämäsi paremmaksi."
Mieheni sanoi:
"Hyvä on, antaudun.
Tuo metsäviranomainen luokseni."
Srinivas lähti Gopinathamista jalan. Hän käveli kuusi kilometriä.
Arjunan ja Srinivas kävelivät innoissaan edessämme.
Srinivas kompastui ja kaatui.
Sanoin sitä huonoksi enteeksi.
"Joskushan sitä on kuoltava. Mennään."
Mitä olisin voinut sanoa?
Jatkoin siis matkaa.
GOPINATHAMIN ASUKAS
Saavuimme joelle.
Vettä oli nilkkaan asti, ja oli mentävä yli.
Srinivas laittoi jalkansa puun juurelle.
Hän yritti pestä likaisen jalkansa.
Kolme laukausta.
Hän kaatui ensimmäisestä laukauksesta.
Srinivas kuvitteli, että antautuisin sen kaiken jälkeen.
Miten voisin antautua sille ryökäleelle?
Olin odottanut sitä päivää kauan.
Leikkasin häneltä kädet irti.
Hän oli mitalien toivossa -
itse aiheuttanut kaiken.
Hän oli syypää siskoni kuolemaan.
Kaadoin bensaa ruumiin päälle -
ja poltin hänet.
Olin vieläkin raivoissani.
Leikkasin häneltä pään irti.
Pidin hänen päänsä muistona.
Joitakin näkemiäni ihmisiä -
ei voi kuntouttaa. Se ei tule kyseeseenkään.
Mihin laitokseen heidät laitetaankin,
sellaisia ei voi kuntouttaa.
Se tunne on kamala.
"Odotimme sitä. Hän ei kuunnellut meitä.
Odotimme tätä. Hän ei kuunnellut meitä."
Kaikki sanoivat niin turhautuneena.
Hänet tuotiin leiriin.
Me naiset kosketimme hänen jalkojaan ja itkimme.
"Hyvä mies kuoli", ajattelimme.
Onko tavoite tuhoaminen? Sen pitäisi olla luominen.
Miksi tuhota sellainen elämä?
Se ei sovi rohkealle ihmiselle. Oli hän kuka tahansa.
Pää oli hakattu irti.
Kasvot olivat paras piirre.
Silmät, hymy.
Niissä oli todellinen kauneus.
Mitä jää nähtäväksi, kun se kauneus viedään?
Veerappan tunsi ehkä, että häntä kohdeltiin väärin.
Miksi hän itse vastasi aina vääryydellä?
Miksikö? Koska piikin voi poistaa vain toisella piikillä.
Siitä pääsi helvetti valloilleen.
Eikö sitä olisi voitu estää?
Tekstitys: Katri Martomaa