Hvem er Veerappan?
Mannen min.
Hva liker du best ved ham?
Hvis noen var tro mot ham,
var han villig til å ofre livet.
Men hvis noen prøvde å svike ham,
nølte han ikke med å drepe dem.
Det har aldri vært en slik utvikling
i den moderne verdenshistorien.
Det har aldri vært en slik mann, en kriminell som Veerappan.
Veerappan og gjengmedlemmene hans har drept 119 personer så langt.
På tross to delstaters innsats i ti år for å ta den fryktede forbryteren,
har han kommet seg unna hver gang.
Dette er bekymringsfullt for hele landet.
Vi setter alle kluter til for å ta skogrøveren Veerappan.
Hvordan kunne han holde to delstater som gisler?
Det var ikke opprør, det var ikke terrorisme.
Veerappan er et unikt fenomen.
Han var et villdyr i menneskeform.
Jakten på ham ble en av de lengste
og mest kostbare i Indias historie.
"Vi må ta Veerappan for enhver pris", sa de.
Ikke faen! Dra til helvete, jævler.
Folk som kommer hit for å ta meg, kommer ikke ut i live.
VEERAPPAN JAKTEN PÅ EN MORDER
KAPITTEL 1. SKOGSKONGEN
På den tiden hadde få møtt Veerappan personlig.
Men nyheten om ham ble spredt.
"Veerappan jakter på elefanter."
"Han har begått to drap også."
"Skogvokterne og politiet leter etter ham."
"Han kunne hoppe fra ett fjell til et annet."
"Han blir aldri tatt."
På ett tidspunkt holdt gjengen til
i lavlandet nær huset vårt.
Når han gikk, holdt han alltid våpenet sitt slik.
Han gikk foran med våpenet,
og 15-20 av dem fulgte etter på rad.
Alle hadde våpen.
Det var et fint syn.
Det var et stort silketre, og jeg sto bak det.
Jeg viste meg ikke helt.
Jeg så bare barten hans.
Han sa: "Muthu, kom hit."
Det ga meg frysninger på ryggen.
Jeg lurte på hvordan han visste hva jeg het.
Og hvorfor han ville snakke med meg.
"Kom hit, Muthu, jeg må spørre deg om noe.
Jeg vurderer å gifte meg med deg. Hva tenker du om det?"
Han sa: "Hvis du avslår,
snur jeg meg ikke og ser på en annen kvinne i min levetid.
Hjertet mitt vil bli til stein."
Det smeltet hjertet mitt.
MUTHULAKSHMI VEERAPPANS KONE
Hvor gammel var du da?
Jeg må ha vært 14-15 år.
Femten år gammel.
Hvor gammel var han?
Han var 39.
Jeg forventet ikke at livet mitt skulle gå i denne retningen.
Bortenfor Kollegal ligger junglene i MM Hills.
De store juvene, de skogkledde fjellene,
de ufattelige avgrunnene der…
Det er steder hvor ingen mennesker har vært.
Og i slike omgivelser
levde Indias farligste forbryter.
Dette var mitt aller første forsøk på undersøkende journalistikk.
SUNAAD UNDERSØKENDE JOURNALIST
Jeg dro til Gopinatham, Veerappans hjemby.
En landlig småby på grensen mellom Karnataka og Tamil Nadu.
Men ingen ville snakke åpent om Veerappan.
-Kjenner du… -Jeg vet ingenting om ham.
-Jeg vil ikke snakke om ham. -Om du vet, kan du dele med meg.
Vi vet ingenting om ham.
Det var analfabetisme,
fattigdom,
sult,
og den eneste utveien
var å dra nytte
av den enorme skogrikdommen overalt.
Det var slik det begynte for Veerappan.
Når det gjelder skogkriminalitet…
Skogkriminalitet?
Ingen kunne måle seg med Veerappan.
Kriminalitet i skoger og mot villdyr. Veerappan var lederen.
Kanskje de siste fem, seks tiårene.
Og uheldigvis for meg
var jeg skogvokteren for den skogen.
B K SINGH SKOGVOKTER I KARNATAKA
Det var kombinert nesten 15 000 kvadratkilometer
Veerappan boltret seg i.
Hvordan var han annerledes enn andre krypskyttere?
Overbevisningen. Motet. Fryktløsheten.
Nittini av hundre kriminelle
går ikke nær de to forbeina til en elefant.
Mens Veerappan gikk veldig nær elefanten.
Veerappan var den første fra Gopinatham
som skjøt en elefant.
Han startet gjenger.
Begynte å få inn penger. Sakte, men sikkert ble han lederen.
MAHALINGAM VEERAPPAN-GJENGEN
Vi begynte lokalt først.
Etter hvert som vi ble større,
begynte pengene å komme inn.
Elefanter måtte dø for det.
Vi hadde ingen kvaler.
Han var så selvsikker, for med munnladning
kan du ikke være sikker på skuddet.
Du kan ikke være sikker på at du treffer riktig.
Hvis han har godt sikte, skyter han.
I hodet eller hjertet.
35 ÅR, GOPINATHAM, KOLLEGALA TALUK
Han var en hardkokt kriminell.
Han må ha drept nesten 1000 elefanter.
Det må ha vært en tid, det innrømmet han selv,
da det ikke var noen elefanter i skogen.
Han hadde drept alle.
Hvis det var noen, var de i mors mage.
Dette måtte stoppes. Det kunne ikke fortsette.
På den tiden sa ledelsen til meg:
"Singh, kan du ikke omringe ham med cirka 200 menn
og slå kloa i ham?"
Jeg lo. De hadde ikke sett terrenget.
En enorm jungel.
Som nåla i høystakken. Man finner ingenting.
Så hva var utveien?
MISTENKTE ELEFANTKRYPSKYTTERE
"La oss lage en rivaliserende gjeng som kan gi oss
informasjon om Veerappan."
Så de kunne finne og anholde ham.
Noen beslaglagte politivåpen ble gitt til en annen gjeng.
Slik at de om nødvendig kunne drepe Veerappan og rapportere til oss.
Er ikke det en forbrytelse?
Absolutt. Hundre prosent.
Og definitivt ulovlig.
Men hvordan kan man fjerne en stor torn fra beinet
uten å bruke en liten torn?
Vi dreper bare når vi er trengt opp i et hjørne.
De har økonomisk støtte.
Fra myndighetene. Muskler.
Vi har bare våpen.
Alle ble drept av Veerappan.
Og likene ble kastet i Cauvery-elva.
Ingenting ble funnet.
Svært turbulent tid.
De dagene var ekstremt turbulente.
Alle som gikk inn i det området, gikk inn i en dødsfelle.
Skogvokterne ba hele tiden
politiet om hjelp.
"Hvis dere ikke sender hjelp, blir situasjonen ukontrollert."
Men politiet gjorde ingenting.
Det var som om hele MM Hills-området
var Veerappans private reservat.
Sandeltrær har alltid vært statlig eiendom.
SANDELOLJE-FABRIKK
Den sterke duften og den dyrebare oljen
er etterspurt over hele verden.
Tilfeldigvis vokste disse verdifulle trærne
i hopetall i jungelen i MM Hills,
så Veerappan gikk beleilig nok
fra elefantkrypskytter til sandeltre-smugler.
Gjengen kjente hvert hjørne av skogen,
hvilke åser som hadde sandeltre.
Mange landsbyfolk ble tilkalt og sendt ut i skogen.
Noen dager var det 100, noen dager var det 300.
K M GOVINDAN VEERAPPAN-GJENGEN
Hele området hadde en buldrende lyd.
Når kjøretøyet ankommer og blir lesset,
sier jeg til sjåføren.
"Enten det er politiet eller skogvokterne,
hvis de vinker dere inn, sakk farten, men ikke stopp,
og hvis de står i veien, kjør over dem med lastebilen.
Hvis de tar opp jakten, har vi våpen og finner ut av det."
Etter det, fire lakh, fem lakh, seks lakh,
sakte, men sikkert kom flere lass.
Vi fikk nye klær.
De begynte til og med å bruke parfyme
etter at pengene kom.
Hvis sjefen hadde villet, kunne han ha kjøpt varebiler.
Busser. Helikoptre. Han kunne fått store rikdommer.
Jo mer han smuglet, jo mer berømt ble han.
Han ble kalt "skogkongen",
"kongen av sandeltre-smugling."
Folk kalte ham alt mulig.
Har dette skjedd før i Tamil Nadu?
Ingenting slikt har skjedd før.
Han var sannelig en skogkonge.
Han hang med folk fra alle kaster og klasser
uten diskriminering eller forskjell.
Han hadde gjengmedlemmer fra alle kaster. Jeg var den yngste.
ANBURAJ VEERAPPAN-GJENGEN
Så mange menn og så mye mat
at det ble til en landsby.
Det var folk i alle hjørner.
Vakter med gevær overalt.
Veerappan i sentrum,
og alle saker i landsbyen kom til ham.
Saker forsinket i retten
ble brakt til Veerappan for å løses.
Når han hadde en gjest,
var det første han spurte om: "Har du spist?"
Han gikk uten mat i dagevis i barndommen.
"Hva gjør man med alle de pengene?
Vi bør gi dem til folk i nød.
De fattige forblir fattige, og de rike vil forbli rike.
Det gjør meg trist", sa han.
Alle de som bor i åsene
anså Veerappan som "skogsengelen".
De kom og kysset hånden hans. Både menn og kvinner omfavnet ham.
Slik snurret han på barten.
Han snurret på barten og smilte slik.
Hånden snurret alltid på barten.
Han måtte alltid ha en stor bart.
Hvis du er en stor grunneier i landsbyen,
har du en stor bart.
Det er et av symbolene på myndighet, styrke og viktighet.
Barten ble en viktig del av personligheten hans.
Hvorfor adlød folk ham?
På grunn av våpenet eller ordene hans?
På grunn av integriteten hans.
Han holdt alltid ord.
Han ga meg alltid håp om
at vi en dag skulle leve et vanlig liv i dette samfunnet.
Han sa: "Jeg har funnet en tomt i Assam.
Jeg sjekket hele eiendommen og kom tilbake.
Hvis jeg selger resten av sandeltreet, tjener vi opp penger.
Vi kan leve i skjul der.
Når sandeltre-lasten er solgt, flytter vi."
Så sandeltrær ble hogget i seks måneder.
Og skogene var så å si sandeltre-fri.
Alle andre trær fantes der.
Bare ikke sandeltre.
For første gang begynte skogvokterne
og få støtte fra politiet.
Vi forberedte oss i lang tid.
Over to måneder.
For vi hadde én sjanse, det var alt.
"La oss dra og beslaglegge sandeltreet."
Han mente at bryllupet burde være hemmelig.
Jeg så ingen overveldende glede i ham.
Noe uroet ham.
Akkurat da ektebåndet
ble lagt rundt halsen min, begynte beskytningen.
Da vi kom hjem, kom en fyr løpende fra Palar og sa:
"Politi fra Karnataka og Tamil Nadu angrep.
Vi kunne ikke gjøre mye.
De tok alt treet og brente lastebilene våre."
Raidet var svært koordinert,
og myndighetene beslagla hele 65 tonn med sandeltre.
Selv den dag i dag
er det verdenshistoriens største sandeltre-beslag.
Veerappans handelimperium
som hadde begynt å ta form og blomstre, var rasert.
Tilhører skogen bare dem? Tilhører den ikke oss også?
Om landsbyboerne hadde fått jobber,
ville de fortsatt gjort dette?
"Du lager en seng av sandeltre til statsministeren.
Hvordan fikk du ta i det treet?
Når du gjør det, er det ikke galt?
Men når jeg gjør det som levebrød, hvordan kan du si det er galt?"
Det var spørsmålet hans.
"Drep alle skogvokterne og alt politiet som går i veien for meg.
Skal jeg bli med?
La meg bli med og se hvor mange jeg dreper."
Skogrøver og sandeltre-smugler Veerappan har angrepet en politibil
og drept fire politibetjenter og alvorlig skadet to andre.
Nevø, det var natt da de kom. Det var mørkt.
Jeg var rasende og ville skyte så mange som mulig.
Jeepen deres prøvde å kjøre bakover. Vi fortsatte å skyte…
Det var så mye blod overalt. Politiet fortsatte å skrike.
FOLK SOM VIL SE BILEN MED DE DØDE POLITIMENNENE.
Da jeg hørte om hendelsen,
ble jeg sjokkert. Forbløffet.
En landsbyboer hadde blitt så dristig
at han angrep selveste politistyrken.
Vi hadde aldri hørt om noe slikt.
BEVÆPNET RESERVESTYRKE RIDENDE POLITI, HK
Myndighetene i Karnataka måtte reagere.
BAKHOLDSANGREP KREVER NYE STRATEGIER.
Så delstaten opprettet straks en spesiell arbeidsgruppe
for å ta Veerappan.
Den ble kjent som SAG.
Jakten hadde begynt.
Tjuefem betjenter satt i det store helikopteret.
Vi krysset Gopinatham.
Jeg så Cauvery-elva.
Helikopteret fløy så lavt at mange elefanter løp.
Bisonokser løp.
Akkurat som i en Rambo-film.
Det var som en slagmark.
Menn med monterte maskinpistoler.
Og sandsekker overalt.
Nei, jeg var ikke nervøs.
Men jeg tenkte at noe veldig alvorlig skjedde.
"TIGER" ASHOK KUMAR KARNATAKA SPESIALARBEIDSGRUPPE
Jeg var kjent for å være tøff.
Jeg løste vanskelige drapssaker i Bangalore.
Jeg skjøt en notorisk voldelig undergrunnsgangster i Bangalore.
Jeg forteller dette fordi jeg hadde skapt meg et navn.
Jeg var i søkelyset som politibetjent.
Så jeg kunne definitivt ta denne Veerappan.
Det var i tankene våre
at ved å finkjemme skogen, kunne vi finne Veerappan
og skyte eller pågripe ham.
Han hadde gjengen sin der.
Noen kvinner. Muthulakshmi var i gjengen.
Det var som en katt-og-mus-jakt.
Det var starten.
Nyheten spredte seg langsomt overalt.
I to, tre dager var jeg på rømmen og gjemte meg om jeg så politiet.
De gikk til alle hus og stilte spørsmål om Veerappan.
Han tok meg med over elva,
og vi tilbrakte en uke i åsen.
Det var min første opplevelse med ham i en skog.
I to eller tre dager
var drømmene mine fylt av elefanter.
Jeg sa til ham: "Om du dør, dør jeg også.
Hvis du hopper utfor et stup, er jeg klar for å gjøre det også."
Jeg så en lysning.
Jeg hadde håp.
Jeg tenkte at om et års tid klarte vi å ta Veerappan.
Det er Darwin-teorien, den sterkeste overlever.
Men vi forsto ikke vanskelighetene med operasjonen.
Om sommeren var det ikke noe vann.
Ingenting.
Vi pleide å slikke av dugg på gresset om morgenen.
Og om vinteren var det skrekkelig kaldt.
Disen var som regn.
Vi var ikke som Hæren, som er trent i terrenget.
Vi var fra Bangalore.
Så vi hadde store problemer i skogen.
Mange kom for å prøve lykken.
Alle disse folkene tenkte:
"Hva feiler det dere?
Har dere ikke tatt Veerappan? Jeg kommer på den og den dagen.
Jeg blir en uke, så tar vi Veerappan."
De kom,
slo leir,
byttet antrekk,
byttet stil,
men kom aldri nær Veerappan.
FORBLIR VEERAPPAN PÅ RØMMEN?
Det er to måter å ta en forbryter på.
Enten finne ut hvor han er og gå etter ham,
eller få ham til å overgi seg.
Hvordan gjør man det? Da må man handle psykologisk.
Og i den forbindelsen må jeg nevne
senior-skogvokter Srinivas.
P SRINIVAS SKOGVOKTER I KARNATAKA
Srinivas var en som var veldig interessert i å reformere folk.
En Gandhi-type.
I stedet for å slå, ville han reformere.
Han planla å overtale ham til å overgi seg.
Rehabilitere ham.
Mens vi bedrev aggressiv patruljering i skogen,
bygget Srinivas opp forhold med gjengmedlemmenes venner og familie.
Han åpnet hovedkvarteret sitt, huset sitt i Gopinatham.
Alle i Gopinatham elsket Srinivas.
De andre hadde krav.
De ba om vår hjelp til å ta Veerappan til gjengjeld.
Men han hadde en annen metode.
SELVI OG K MUNUSAMY GOPINATHAM-BEBOERE
Han rengjorde og renoverte tempelet.
Han bygget hus til dem som ikke hadde.
Skaffet medisin til syke.
Kjørte gravide kvinner til sykehuset.
Da jeg var gravid, kjørte han meg også.
Han var virkelig en god person.
Han var ingen god mann.
Men han lot som.
Han ville vite hvorfor landsbyfolk behandlet Veerappan som en gud,
og han fant det ut.
"Veerappan er snill mot alle.
Han løser beboernes problemer.
Så jeg gjør det samme som Veerappan gjør for dem."
Ville landsbyfolk stole på Veerappan eller Srinivas?
Mannen min var rasende på Srinivas.
P. SRINIVAS - VEERAPPAN
Folk kom Srinivas veldig nær, og sakte, men sikkert kom informasjon.
Srinivas ble ansvarlig for arbeidsgruppen.
BODHAMALAI 15 KM FRA GOPINATHAM-LEIR
Vi ble værende ved Bodhamalai-fjellene i nesten en måned.
Det var høst.
"Hvis vi drar dit, finner ingen oss.
Vi har nok matrasjoner. Vi trenger ikke dra noe sted."
Når det gjelder skogen,
kommuniserte hele tiden
naturen noe til oss.
Jeg hører den snakke til meg nå.
Gjengens kontakt med naturen var like god som dyrenes.
De kunne holde på med noe helt annet,
men konsentrasjonen var fremdeles på skogens bevegelser og lyder.
De visste det straks fienden satte fot der.
Spurven lager lyd. Spurven så politiet.
Så snart den så dem, kom en flokk med fugler til mannen min og laget støy.
De sa: "Politiet er her. Stikk."
Tenk deg hva jeg følte.
"Hvorfor er dere her?" "Politiet er her. Stikk!"
Informasjonen var perfekt for Srinivas
om at han søkte tilflukt nær Bodhamalai.
Fra alle retninger ble hele radiusen på 25 kilometer rundt Bodhamalai
dekket av politi fra Tamil Nadu og Karnataka.
Men Srinivas ga dem strenge anvisninger:
"Hvis dere ser Veerappan, ikke drep ham.
Dere skal ikke åpne ild mot Veerappan."
Dette sa han helt åpent.
"Kom ut, Veerappan, jeg skyter deg ikke."
Jeg hørte Srinivas rope på mannen min.
Det var et spent øyeblikk.
"Jeg er gravid. Hva skal jeg gjøre?"
Han sa: "Krøk deg ned og gå.
Vi drar nordover og rømmer."
Så vi klatret omsider ned Bodhamalai.
Plutselig sa mannen min: "Du bør gå og overgi deg.
I denne situasjonen kan jeg ikke gjøre noe med deg ved min side.
Politiet gjør deg ikke noe siden du er gravid."
Hvor langt var du på vei?
Åtte måneder.
Det var et veldig emosjonelt øyeblikk.
RØMNING I SISTE LITEN VEERAPPAN UNNSLIPPER IGJEN
På grunn av Srinivas klarte Veerappan å rømme.
Hele SAG ledet av politiet.
Men han var skogvokter.
Han ba politiet ikke skyte.
Vi var så rasende.
Vi kunne skutt Veerappan der og da.
Mange vil si:
"Han ba meg ikke skyte, derfor skjøt jeg ikke."
Prøver de ikke å skjule sin inkompetanse?
Litt sterkt svar.
Men samtidig
fikk Srinivas rundt 20 gjengmedlemmer til å overgi seg.
Overgi seg til Srinivas.
Og alle bodde hos Srinivas i Gopinatham.
Tenk deg at i det rommet overnattet Srinivas med 20 av dem.
Og det var med hensikt.
Srinivas ville at de skulle få kontakt med de resterende ti.
For å få tak i Veerappan. Srinivas' mål var stort.
Jeg lå på sykehuset i to måneder.
Barnet kom i tiende måned.
Jeg bodde hos moren min
til barnet var åtte måneder.
Én dag
kom Srinivas mot bungalowen. Jeg så ham på avstand.
Han holdt et våpen akkurat slik mannen min pleide.
Så han holdt et våpen, og bak ham kom mennene våre på rekke.
Akkurat slik de pleide å gå bak mannen min.
Det var vondt å tenke på.
Jeg tenkte på alt mulig for å bli hos mannen min.
Jeg kunne ikke leve uten ham.
Jeg kunne ikke leve uten å se ham.
Jeg var så glad i ham,
og ble avhengig av det.
Jeg fikk en melding fra mannen min
om å la barnet være hos foreldrene mine og komme til ham i skogen.
Jeg klemte og kysset barnet.
Jeg hadde tårer i øynene.
Jeg sa: "Mor, ta vare på barnet en stund.
Jeg drar til ham nå."
Politiet lette ikke etter meg.
De var redde for å bli beskutt av mannen min.
De lette ikke etter meg før neste morgen.
Muthulakshmi rømte inn igjen i jungelen,
og dette skapte bare mer misnøye,
som allerede hadde vokst frem i SAG.
Srinivas' handlinger ble ikke godt mottatt hos ledelsen i SAG.
De likte ikke hans forliksfilosofi.
Og dette førte til en viss friksjon.
For det var bare Srinivas som hadde gjort slike framskritt.
Andre hadde ikke kommet nær.
Fikk ikke en eneste til å overgi seg.
Hele politiavdelingen i Karnataka var frustrert.
Og for å få utløp for frustrasjonen fant de på historier om Srinivas.
Mari var Veerappans favorittsøster.
Srinivas tok henne inn
og ga henne jobb som sykepleier.
Og Mari begynte å stole helt på Srinivas.
Han pleide å få Mariyamma til å sitte i bilen sin om kvelden.
Landsbyboerne så på og våre politifolk så på.
Og begynte å sladre.
Selv konstablene snakket åpent.
"Srinivas har en affære med Mariyamma."
Det gikk rykter i landsbyen.
Folk sa hun var elskerinnen hans.
Men jeg mente han ikke var typen mann som ville gjort noe slik.
Man burde bare be til ham. Han var en veldig ærlig mann.
AMMASI ÅNDELIG AUTORITET
Noen løsmunnede må ha spredt det ryktet.
I Kannada har de ordet "gaalimath".
Det pågikk overalt.
Gaalimath betyr…
A sier det til B og B sier det til C.
Rene hviskeleken.
Det formerer seg geometrisk.
-Det nådde definitivt Veerappan. -Helt klart.
Absolutt riktig.
Han skrev et brev direkte til Mariyamma.
"Hele verden kjenner navnet Veerappan.
Jeg er verdenskjent.
Jeg styrer skogen og er jungelens lov.
Og hva i svarte gjør du i landsbyen?
Du har en affære med min fiende Srinivas."
"Hvis du virkelig er søsteren min,
drep ham ved å tømme kokende olje på ham.
Gjør det hvis du er søsteren min. Hvis ikke, sees vi aldri igjen."
I mellomtiden avhørte politiet Mari
for å ha hatt kontakt med broren:
"Du snakker ikke sant før vi gir deg elektrisk sjokk."
De truet henne.
Jenta ble redd.
Hun mistet alt håp.
En ung gutt kom og sa: "Mariyamma har inntatt gift."
"Jeg snakket nettopp med henne", sa jeg.
"Nei, hun har inntatt gift."
Tvers over veien var det en mur.
Hun kom og lente seg mot muren.
Hun hadde tårer i øynene.
Da gikk jeg rett til henne.
"Hvem foreslo dette?
Hvorfor gjorde du dette?" Hun gråt.
De tok henne med til sykehuset, men hun klarte seg ikke.
Hun ble brakt tilbake død, og så kom Srinivas.
De andre tilbød seg å ta over og bære liket.
Han sa: "Ikke kom nær meg.
Jeg skal bære det helt til gravlunden."
Jeg husker han gråt ved graven som om det var i dag.
Som om hun var familie.
Avisene skrev om hennes død to dager senere.
Han klarte ikke å spise den dagen.
Han satt alene og gråt.
Han følte at denne Srinivas var skyld i søsterens død.
Han var under enormt press
fra skogvokterkollegene:
"Livet ditt står i fare.
Du må overlate anholdelsen av Veerappan til politiet.
Mens det nærmer seg, jobber intellektet ditt mot deg."
Så hva gjorde han? Han hadde en helt annen plan.
Han sa: "Gi meg 15 dager til."
Hva betydde det?
Han ventet på at Arjunan skulle komme.
ARJUNAN VEERAPPANS BROR
Srinivas planla å bruke Arjunan
til å overbevise broren
om å gi opp forbryterlivet.
Arjunan trodde på Srinivas.
"Overgi deg. Vi kan ikke leve i fred på grunn av deg.
Mari er død.
Hele familien blir påvirket.
Kanskje du kan overgi deg og endre livet ditt til noe bedre."
Mannen min sa:
"Greit, jeg skal overgi meg.
Finn den skogvokteren og gi ham til meg alene."
Fra Gopinatham gikk Srinivas seks kilometer til fots.
Arjunan og Srinivas gikk entusiastisk foran oss.
Srinivas skled og falt.
Jeg sa det var et dårlig tegn.
"Vi må uansett dø en dag. Kom igjen!"
Hva annet kunne jeg si?
Så jeg ble med.
T B PERUMAL GOPINATHAM-BEBOER
Vi kom til et vannskille.
Vannet sto oss til anklene og vi måtte krysse over en dam.
Srinivas satte foten på en trerot med skoen på.
Han prøvde å vaske føttene fordi de var skitne.
Tre skudd.
Første skudd, og han falt.
Skogvokteren trodde jeg ville overgi meg etter alt han hadde gjort med meg.
Hvordan skulle jeg overgi meg for den kjeltringen?
Jeg ventet på dette i lang tid.
Jeg tok armene hans og kappet dem av.
For å få medaljer og belønninger,
hva er alt dette dramaet du gjorde?
Han var grunnen til at min søster døde.
Jeg helte bensin over kroppen hans
og brente ham.
Men jeg ble ikke kvitt sinnet mitt.
Så kappet jeg av ham hodet.
Jeg beholdt hodet som suvenir.
Noen folk…
De kan ikke reformeres. Ikke tale om.
Uansett hva du prøver,
kan ikke slike mennesker reformeres.
Følelsen er forferdelig.
Du tenker: "Vi forventet det. Han hørte ikke på oss.
Vi forventet dette. Han hørte ikke på oss."
Hele tiden slo alle seg for hodet og sa dette.
De slapp ham av ved leiren.
Vi damene dro for å røre ved ham, og gråt.
Vi følte at en god mann var død.
Er målet å ødelegge? Det burde være å skape.
Hvorfor ødelegge et slikt liv?
Det er ikke gjerningen til en modig mann, uansett hvem det var.
Hodet var borte.
Ansiktet var hans største fordel.
Øynene og smilet.
Det var ekte skjønnhet.
Hva var å se da skjønnheten var tatt vekk?
Veerappan følte seg kanskje krenket,
men hvorfor var reaksjonen en ny krenkelse?
Fordi man bare kan fjerne en torn ved å bruke en annen torn.
Helvete brøt løs her.
Kunne ikke dette ha vært hindret?
Tekst: Gry Viola Impelluso