Veerappan sagde ofte: "Jeg har været her siden barndommen.
Disse skove vil aldrig forråde mig.
Jeg kan bo her til mit sidste åndedrag.
Jeg kender hvert træ, hver sten, hver fugl og alle deres forfædre!"
VEERAPPAN-BANDEN
Han følte en spirituel forbindelse til skoven.
I 30 år var skoven hans hjem.
Med al mulig bekvemmelighed.
Men han havde ikke valgt det.
Han var tvunget af omstændighederne.
"Jeg vil vende tilbage til min landsby,
være sammen med mit folk og tilbringe resten af mit liv der."
I min tid med ham talte han altid om denne dybe længsel.
Han bønfaldt endda regeringen:
"Lad mig bo i min landsby efter fængsel
i mindst de sidste fem år af mit liv."
Vil regeringen acceptere vores krav for overgivelse?
Jeg ser på herfra.
Han gjorde sit bedste for at vende tilbage til sin ejendom.
Han ville have overgivet sig, og så ville Rajkumar ikke være blevet bortført.
Hans historie var endt anderledes, hvis det var sket.
I stedet er den fuld af mystik og svigt, som jeg ser det.
KAPITEL 4 - UDVEJEN
Efter Rajkumars løsladelse
kom en vicekommissær fra Tamil Nadu STF til mit hjem.
Han sagde: "Du skjulte alt for mig."
"Hvad har jeg skjult for Dem?"
Han sagde: "Du har besøgt din mand, og du sagde det ikke til os."
Hvad skulle jeg have sagt?
"Havde jeg sagt det, ville I ikke have ladet mig se ham."
VEERAPPANS KONE
Jeg kom ingen steder, uden politiet vidste det.
Jeg kendte ingen. Jeg kunne ikke tale med nogen.
Jeg kunne ikke engang tale med min egen familie.
Min mand var i skoven, og jeg var alene.
Så sendte han et bånd
og besluttede at møde mig og døtrene.
Dette er din kære mand, der taler.
Jeg er ivrig efter at se min datter.
Jeg vil så gerne se jer.
Jeg får mere og mere lyst til at tale, mens jeg optager det.
Fordi jeg savner dig så meget.
Det er så hårdt.
Hvad kan jeg gøre?
"Hvis jeg kan komme ud, uden politiet ved det,
giver jeg dig besked."
Det sagde jeg til ham.
Hvad skete der så?
Derefter flyttede de mig til Coimbatore.
Klokken 23 førte de mig til en bygning i to etager.
"En mor og hendes datter bor her.
De må aldrig vide, hvem du er.
Sig til dem, at din mand er i Dubai.
Præsenter dig selv med et andet navn. Sig ikke, du er Muthulakshmi."
Datteren Priya blev langsomt min ven.
De lod mig aldrig være ovenpå alene.
De bad mig hele tiden komme ned og være sammen med dem.
Hun blev tæt med mine døtre.
Hun blev ved med at spørge om min mand.
På et tidspunkt kunne jeg ikke skjule det længere.
Jeg spurgte hende: "Hvis jeg siger det, lover du så at holde det hemmeligt?"
Hun sagde: "Jeg siger det ikke."
"Jeg er Veerappans kone," sagde jeg.
Hun begyndte at tale om, hvor godt hun kunne lide ham.
Og så sagde hun:
"Må jeg ikke nok møde din mand bare én gang?"
Denne pige i Coimbatore,
meget udadvendt og meget dygtig på en måde.
Hun er en frisk pige, der kan klare sig.
Denne pige var min informant.
Jeg var der i fem år.
Han plejede at sige på tamilsk:
"Hvis jeg dør, skal disse hunde ikke finde mit lig.
De skal slide deres knæ op i jagten på mig."
Det var så svært at fange ham i skoven.
Vi brugte helikoptere, vi brugte varmesøgende kameraer.
Al tilgængelig teknologi.
Det var uden resultat.
Vi vidste ikke, hvor han var, vi vidste ikke, hvad vi lavede.
Oftest ledte man et sted, hvor Veerappan ikke var.
Men vi ledte i den tro, at han var der.
Det var en meningsløs opgave.
Jeg sagde: "Vi overser noget.
Vi overser noget. Dette er ikke måden at lede på.
At fange ham inde i skoven
er umuligt.
Så vi må lokke ham ud af skoven."
Vi fik information om,
at Veerappan ledte desperat efter sin kone
for at møde døtrene.
Han havde aldrig set sin anden datter.
Pigen fik kodenavnet "Coimbatore-pigen".
Vi havde allerede fortalt pigen, hvad hun skulle sig til Muthulakshmi.
"Vi kan møde ham på vores landejendom
i Kothagiri.
Det er et perfekt sted at mødes."
Så jeg, mine døtre og Priya tog derhen.
De lavede roti og kyllingesovs.
Hun sagde: "Ingen finder ud af det,
hvis din mand kommer hertil."
"Jeg laver nogle aftaler," sagde jeg.
Som planlagt var Veerappan på vej til Kothagiri.
Der var snigskytter i skoven.
Vi havde faktisk plantet sprængstoffer langs hytterne.
Og alt var klar.
Priya var meget nysgerrig på visse ting
og spurgte mig igen og igen.
Det, at hun tog mig med til skoven igen og igen.
Når jeg tænkte på alt, hun gjorde,
så faldt brikkerne på plads.
"Der er noget galt.
Jeg bør ikke være her længere.
Jeg må forlade dette sted," besluttede jeg.
Muthulakshmi fornemmede, at der var noget i gang.
Veerappan var 20 kilometer fra mødestedet,
og så vendte han om.
Var han kommet ind på ejendommen, ville han være blevet skudt.
Var det forkert at involvere familien?
Familiens sikkerhed var på plads.
Desuden udnyttede vi ikke familien for at fange Veerappan.
De ville møde ham.
Vi fik mødet på plads med vores egen agenda. Ikke andet.
Men at fange ham er mit problem.
Vi lærte, at Veerappan kunne lokkes ud af skoven.
Dette var et nyt STF,
som jeg ikke havde set før.
Meget aggressive.
Fuldstændig taktiske.
Mange millioner rupier af statens penge var blevet brugt.
Alt for mange betjente havde mistet livet.
Mange betjente…
UNDERSØGENDE JOURNALIST
…jagtede stadig denne ene mand.
Kom med den…
Ingen mikrofon, tak…
Noget nyt?
-Noget at… -Undskyld?
-Hvor mange… -Nej, vi kan ikke…
Hvor mange dage er I…
-Nej, vi har ingen detaljer… -Veerappan.
Hvor mange dage?
Vi kan ikke afsløre detaljer.
Det er af taktisk betydning.
Så vi deler ikke…
Da mr. Vijay Kumar kom ind som inspektør i STF,
var han en overlegen soldat blandt andre soldater.
Han var i Special Protection Group,
som sørgede for premierministerens sikkerhed.
Så ydmyg og uden ego.
Han var meget professionel.
Da mr. Vijay Kumar tog ledelsen,
blev der lavet velfærdstiltag med regeringens hjælp.
Oprettet sundhedslejre.
Den skade, STF tidligere havde gjort med grusomheder i landsbyerne,
blev kraftigt reduceret.
Ingen landsbybeboere blev anholdt.
Vi plantede mange kilder i landsbyerne
og beskyttede deres identiteter.
Mr. Kumar planlagde sine aktioner ud fra mine efterretninger.
Strategien var at trænge ind i banden på en sådan måde,
at jeg kunne få ham ud af skoven.
Vi blev bekendt med tre eller fire personer,
der havde kontakt til Veerappan.
Den eneste grund til, at jeg beder om at være anonym
og skjule mit ansigt, er, at dette er information,
som to stater har holdt hemmeligt længe.
Hvordan skulle jeg kunne afsløre det offentligt?
LOKAL KØBMAND
Jeg var handelsperson ved Tamil Nadu og Karnatakas grænse.
Min familie og mine venner vidste ikke, at jeg havde mødt Junglekongen Veerappan.
Jeg havde arbejdet forsigtigt i tre måneder.
Jeg skaffede mælkepulver, æbler, druer,
dadler, slik, og hvad de ellers ønskede fire eller fem gange.
Og de betalte mig for det.
Det var det hele.
Vi havde intet andet forhold.
Men jeg vidste, der var noget galt.
Banden brugte nogle få landsbybeboere til at sørge for mad og andre ting.
Senere fandt jeg ud af,
at Tamil Nadu Politi havde fanget dem.
Jeg mærkede, at politiet kom nærmere.
Jeg havde en datter på et år.
Hver gang jeg så på hende, rystede min krop i panik.
Karnataka Politi ville dræbe mig.
Jeg ville overleve hos Tamil Nadu Politi.
De ville måske sætte mig i fængsel i fem til ti år.
Det var en frygtelig tid.
Så jeg besluttede at fortælle sandheden for at redde mig selv fra mere ballade.
Det var første gang, jeg så Vijay Kumar i levende live.
"Jeg har begået en stor fejl.
Jeg har mødt Veerappan."
Vijay Kumar bad mig bevare roen og fortsætte som normalt.
"Ingen gør dig noget.
Ingen står over mig.
Jeg leder begge staters STF, ikke?
Gør præcis, som han siger.
Vi forhindrer dig ikke længere.
Vi vil bare vide hans behov,
og hvad vi kan gøre for at opfylde dem."
Han bad mig være modig og tage ind i skoven.
Skovkongen Veerappan sad overfor mig.
Han redte sit overskæg.
Et gammelt, løveagtigt ansigt med foldede hænder.
"Vi har brug for en vigtig person.
Kolathur Mani.
Du skal møde ham og føre ham hertil. Det er afgørende for mine mål."
Bror, dette er Veerappan.
Jeg må møde dig hurtigst muligt.
Jeg har meget at tale med dig om.
Der er kun os tre. Vi har ingen folk.
Dæmonerne holder godt øje her.
Jeg glæder mig til at møde dig og tale med dig om mange ting.
Mange tak, bror. Vi ses.
Jeg tog hen for at finde ud af, hvad det var.
TAMILSK POLITIKER
Jeg havde et blødt punkt for ham.
Da Mani og jeg tog derhen, gav Veerappan ham et tæt kram.
De sagde det ikke direkte, men de kunne ikke klare det længere.
De sagde: "Vi bliver jagtet konstant,
og vi er hele tiden på flugt, der er politi overalt."
Hans syn var dårligt.
Han mente, det var på grund af den hårfarve, han brugte.
Han ville have en øjenoperation.
Jeg sagde, det var umuligt at få læger dertil,
og at han måtte komme ud.
Han forstod ikke, hvad operationen indebar.
Han sagde: "Der skal bare fjernes nogle partikler, hvorfor ikke?"
Da fortalte han mig, at han gerne ville til Eelam, Sri Lanka.
Jeg sagde: "Det er svært.
Du kan ikke bare komme ud. Der er politi overalt."
Det sagde jeg for at berolige ham.
Så droppede han det.
Han ringede til mig et par dage senere.
"Bror, vil du ikke nok gøre noget?"
Kendte andre til denne plan?
Jeg ved det ikke, det kunne være sluppet ud.
Jeg gav informationen videre til politiet.
Jeg følte mig som en kamæleon, der var fanget mellem de to grupper.
Jeg sagde til Kumar: "Veerappan er som et barn.
Dræb ham ikke ved en fejl."
Han svarede: "Det er hans talent.
Han opnår kun noget ved at vise
sit barnlige hjerte til dem, han møder."
De sagde, jeg ikke måtte undervurdere ham på grund af hans barnlighed.
Med rystende stemme sagde jeg: "Jeg er bange."
"Der er intet at frygte. Alt går godt.
Du skal ikke bekymre dig. Vi er tæt på."
Han har ingen svagheder.
Han drak aldrig.
Han var ikke en kvindebedårer.
Gudfrygtig type. Troede på astrologi.
Og fulgte sit instinkt.
Han har set så meget blod.
Han var ingen kujon, og han var ikke bange for noget.
Var han blevet i skoven, havde han været uovervindelig.
Strategien var at forstå personens svaghed.
Han havde grå stær. Han kunne ikke gå i mørke.
Det var hans store bekymring.
Derudover ville han have flere våben.
Så han ledte efter en kontakt.
Det er begyndelsen på enden.
Som oftest ville informanten komme efter to til tre dage og møde mig.
En af de vigtigste oplysninger, han gav mig,
var om en våbensmugler,
der skulle levere våben til Veerappan på en bestemt dato.
Vi opsnappede våbensmugleren.
Vendte personen til vores fordel.
Vi bad ham give Veerappan våbnene
gennem informanten, som de havde planlagt.
Men sige, at våbnene var skaffet fra LTTE i Sri Lanka.
Og at Mugilan havde skaffet dem.
Hvem er Mugilan?
STF var i gang med sin største satsning,
at opfinde
en karakter for at interagere med Veerappan.
Denne Mugilan ville være perfekt lokkemad til Veerappans ønsker.
Og Veerappans eneste mulighed for at redde sig selv.
Jeg spillede Mugilan.
Hvorfor stole på en person uden ansigt?
De har ikke mødtes.
Det var sgu mit job.
Mugilan har kontakt til tamilerne i Sri Lanka.
De Tamilske Tigre.
Smugleren fortalte Veerappan, at jeg har magt.
Og den, der sørger for møder med Prabhakaran.
"Og får ordnet dine øjne."
Og beder Veerappan kontakte Mugilan direkte.
Derefter blev smugleren anholdt for overtrædelser og sat i fængsel.
Jeg var i kontakt med ham i tre til fire måneder.
Jeg skaffede våben og det hele.
Alle våben var mærket med LTTE.
Og patronerne og alting var fra LTTE.
Han var beæret over at modtage våben fra den og den.
Vi reparerede også hans våben.
Han blev overbevist om, at jeg var repræsentant for De Tamilske Tigre.
Så fortalte han om sin plan om at besøge Sri Lanka.
Han ville have en øjenoperation.
Jeg tilbød ham også muligheden for at møde lederen af De Tamilske Tigre,
hvilket han havde ønsket længe.
Prabhakaran dannede også en organisation med 12 medlemmer.
Den organisation voksede sig til LTTE.
Og nu styrer de en del af Sri Lanka.
Vi må stræbe efter det.
Vores indsats vil blive belønnet.
Så du narrede Veerappan?
Narrede du Veerappan?
Det var den eneste udvej.
Han narrede os i 20 år.
Vi var fast besluttet på at komme væk.
Det var ved at lykkes.
Han tænkte, at hvis vi tog til Sri Lanka, så kunne ingen røre os der.
Og vi kunne leve som familie. Prabhakaran ville sørge for os.
Så Prabhakaran hørte det
og svarede?
Det sagde min mand til mig.
Prabhakaran fortalte min mand:
"Han vil være tryg. Han har lidt i alle de år.
Lad os ikke bruge ham i vores krig.
Hvis han når hertil, lader vi ham hvile.
Lad ham bo i en anden by med sin familie."
Det var det, min mand blev fortalt.
Jeg havde aldrig set ham så glad de gange,
jeg havde set ham før.
Han havde det genkendelige overskæg. Han bar en grøn skjorte og grønne bukser.
Han krammede mig og kyssede mig på min højre kind.
Han sukkede lettet og sagde:
"Du har hjulpet med at afslutte vores anstrengelser.
Ingen af mine planer er nogensinde gået galt.
Men fra nu af må du være ekstremt forsigtig.
Du må sørge for, at ingen andre ved noget om dette.
Forstår du?"
Jeg sagde: "Okay, bror."
Mine øjne fyldtes med tårer, uden jeg bemærkede det.
Jeg håbede, der ikke ville ske denne mand noget.
Han sagde: "Bror, disse seneste dage
har gudinden Kali advaret mig om nogle ting i mine drømme.
Nogle gange føler jeg frygt.
Jeg forstår det ikke."
Jeg sagde: "Bror, vær forsigtig."
"Hvis der sker noget slemt, lad det ske. Ingen kan stoppe det."
Han sagde:
"Jeg skal alligevel dø en dag.
Men jeg vil ikke dræbes af politiet."
Det var det sidste, der skete om aftenen den 13. oktober.
Var du nogensinde fristet til at fortælle ham sandheden?
Ja. Det faldt mig ind to gange.
Hemmeligheder er altid mellem to.
Hvis der er en tredje, bliver det en historie.
Vijay Kumar og jeg sørgede for hemmeligholdelsen.
Sørgede for, at det ikke slap ud.
Omkring en uge før
lod det til, at kysten var klar, nu var det trygt.
"Kan du være tilgængelig til at rejse i næste uge?"
Han tænkte og sagde: "Den 18. oktober er fin."
Et sted i den dybe jungle omkring Dharmapuri i Tamil Nadu
skulle der til at ske flere ting.
En politibil forklædt som en ambulance
ventede stille på en afsides vej.
Veerappan og tre af hans kumpaner steg ind i bilen uden videre.
Vi havde beholdt ét gudindebillede i bagi vognen.
Midt i panden
var der et meget dyrt kamera fra Taiwan.
Det var et følsomt kamera, så jeg kunne se,
hvor bandemedlemmerne var.
Han var selvsikker, og hans ansigt afslørede ingen uro,
ingen tvivl eller mistanke.
Vijay Kumar og jeg var ganske sikre på, at de ville tage hovedvejen.
Bilen kom i vores retning.
Hvis lyset på ambulancen er tændt,
betyder det, de er bevæbnede.
Så det var anspændt, fordi vi ikke vidste, hvad der kunne ske.
Vi havde tre kommandoteams. Snigskytter.
Klar til at åbne ild.
Og vi gik i position.
Jeg så på Veerappans bevægelser.
Han glædede sig til at komme til Sri Lanka,
møde lederen, få øjenoperationen.
En lastbil med sukkerrør var på vej,
og vores mand stoppede bilen.
Veerappan så ud for at se, hvorfor bilen var stoppet.
Da han så, der var en modkørende lastbil,
var han ikke oprørt.
Han var ikke overrasket.
"Okay, der er en lastbil, så vi venter på, der er klar bane."
Vi udnyttede det øjeblik og tændte lyset bagi.
Et blændende lys blev tændt.
Alt blev oplyst bagi.
Banden indså, at de var fanget.
Jeg kunne se det på hans ansigt, "du har forrådt mig"-udtrykket.
Men jeg var afslappet.
I det mindste var aktionen slut.
Jeg havde en drøm.
Min mand og hans mænd
så ud, som om de gik ud af skoven i Neruppur.
Der var meget politi,
og de havde set banden.
Jeg tænkte: "Politiet er der, og de har ikke opdaget det endnu."
Og så begyndte politiet at skyde.
Jeg skreg så højt i min drøm.
Jeg begyndte at græde i virkeligheden.
Normalt får jeg ikke sådanne drømme.
Men denne gang drømte jeg, at de blev skudt.
Det første skud ramte Veerappan i hovedet.
Da det ramte, faldt han sammen.
Med det samme blev bagdøren åbnet,
og de fandt alle fire i en blodpøl.
Det var et grusomt drab, de måtte se.
Måske var dette den ene ting, Veerappan ikke havde forventet.
Han døde uden kamp.
På tv så jeg deres fire lig
lagt på række på hospitalet, dækket af hvide lagner.
OFFER - VEERAPPAN ANKOMST 12.25 - DØD
Jeg så nyhederne i noget tid.
Da jeg kiggede nærmere, genkendte jeg min mands ansigt.
"Hans overskæg er klippet."
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre, eller hvordan jeg kom derhen.
Jeg var alene der.
Folk valfartede til hospitalet.
Jeg skal se.
-Se hvad? -Se Veerappan.
-Hvad der skete med Veerappan? -Ja.
-Hvad gjorde de ved ham? -Vi skal se Veerappan.
-De skød ham. -Vi ved ikke, hvad der skete.
Vi har ikke set ham endnu.
Så vi er nysgerrige efter at se ham.
Vi kom klokken 23, og vi venter stadig på at se ham.
Der var en gruppe af STF-politi derinde.
De sprang rundt med våben og løftede Vijay Kumar op.
Da jeg så dem gøre det, blev jeg rasende.
Jeg ved ikke, hvad jeg sagde, men jeg sagde noget af vrede.
Muthulakshmi sad i bilen alene.
Hun sagde: "Bror, de lader mig ikke tage ham med hjem.
De siger, de vil brænde liget nu."
De stablede dæk og træstammer.
Jeg sagde: "Hvad laver I her? Jeres job var slut, da I skød ham.
Om han skal begraves eller brændes i dag eller i morgen,
det bestemmer familien.
I skal ikke blande jer."
Vi venter på hans bror og hans døtre.
De beslutter begravelsen, når de kommer.
Hvad følte du, da du så på Veerappans lig?
Det rørte mig ikke.
Jeg siger det ikke af vrede eller had.
Jeg følte, det ville være en lettelse
for folk, at han døde.
Folket led meget.
Den sorg, folk nær skovgrænsen følte, var voldsom.
For folket var det, som om et stort slag var slut.
Jeg var glad, da det var slut
for dette dyriske menneske,
der var en skændsel for menneskeheden.
Men selv for lægmand
forårsager måden, han blev dræbt på,
en hvis skepsis.
En mængde spørgsmål om Operation Cocoon.
Hvorfor var ambulancen lukket for medierne?
Hvorfor havde ambulancen så mange skudhuller,
mens Veerappan kun havde enkelte skudsår
nær hoved og hals?
Som om han blev skudt på tæt hold.
Hvorfor blev Veerappans lig kun vist til kameraerne fra halsen og op?
Regeringen må have plantet noget for at få det til at ligne, de skød ham,
og så tog de æren.
Det er én stor løgn.
De havde klippet min mands overskæg.
Min mand ville hellere dø end fjerne sit overskæg.
Han ville aldrig gå med til dette.
Alt dette var opstillet.
Nogen, der var der
og satte sit liv på spil i 12 år for at fange Veerappan,
siger, at han var der, og det skete.
Vil du acceptere det som sandheden?
Aldrig nogensinde.
REGERINGSLEDER I TAMIL NADU
Jeg tjente i STF fra 1999 til 2004.
Nogle journalister spørger:
"Der står i pressen, at du forgiftede Veerappan.
Og så tog du ham med ud."
Der var mange udgaver.
"Svar mig på tre spørgsmål.
For det første, er Veerappan død?"
De sagde: "Ja, Veerappan er død."
"Tror I på det?" "Ja."
"STF dræbte Veerappan."
"Anfægter nogen det?"
"Uden tvivl. STF dræbte Veerappan."
"I kan selv udfylde hullerne. Jeg er ligeglad.
Jeg vil ikke forsvare eller godkende jeres historier.
Skriv det, jeres fantasi fortæller jer."
FOR JERES FREMTID GAV VI VORES NUTID
Min pointe var, at STF fik en opgave at løse.
Den er blevet løst.
Og der slutter det.
TAMIL NADU POLITI
Syv år at mit liv tilbragte jeg i junglen.
Karuppasamy, Navas,
mange politibetjente brugte mindst 15 år derinde.
Giv ild!
Det var mentalt drænende.
Lang tid i STF er hårdt for familien.
Min familie og mit familieliv, det var…
Vi led.
Vi har arbejdet på bekostning af vores liv.
Og mange betjente vidste, de ville dø.
Alligevel blev hele styrken anklaget.
Til sidst blev mr. Shankar Bidari udspurgt.
Shankar Bidari sagde:
"Alle de gode ting, jeg har gjort i operationen,
skyldes mit hold.
Hvis I finder nogen fejl,
hvis I siger, det er fejl, tager jeg ansvaret."
Sådan taler en leder.
SC GENOPRETTER BIDARIS ÆRE
I sidste ende kunne kommissionen ikke handle mod nogen.
Han blev dræbt i 2004.
Siden dengang
er ingen lignende kriminalitet sket i området.
Det betyder, politiet løste problemet.
Ja.
Veerappan er død.
Men grundlaget for Veerappan,
de sociale problemer, blev der talt om dem?
De overgreb, der blev begået af regeringsstyrker,
blev begravet dybt i disse skove.
Liv, der blev ødelagt i Veerappans navn.
Så mange glemte dødsfald, overgreb
og ødelagte liv er begravet ligesom sandheden i denne sag.
Selvom skoven er smuk på en måde,
hører jeg stadig et brøl i mit sind.
Nogens skrig, før de bliver skudt.
Jeg kan høre de skrig.
Folk så Veerappan som en helt og en leder.
Det er den bitre og triste sandhed.
Hvis borgere er villige til at acceptere en kriminel,
der er eftersøgt af regeringen, som en helt,
viser det, at regeringens håndtering af situationen var afskyelig.
Jeg blev præsenteret for verden
som Muthulakshmi, Veerappans kone.
Efter alle de udfordringer, jeg var igennem,
er jeg endelig vendt hjem igen,
og jeg stoler på jer.
Tænk på mig som jeres datter, og vær ved min side.
Det, vi mener, er, at min mand
udfordrede politiet og tog kampen op
og levede et frygtløst liv.
Vi respekterer hans mod.
Hvad betyder mod for dig?
Mod er at være helt frygtløs.
Uanset, hvor store problemerne er,
skal man konfrontere dem og leve på denne jord.
Man skal arbejde hårdt og bevæge sig fremad.
Når der kommer en fjende, skal man kæmpe og vinde.
For mig er drab ikke mod.
Okay.
"Min kone er en kriger."
Når du kommer næste gang, vil jeg fortælle dig det selv.
Det, der skete, var uretfærdigt, ingen kan gøre noget ved det.
Magthaverne har deres love.
Det har jeg også.
Kun himlens og skovens guder
kender hele min sandhed.
Da Veerappan døde i 2004, var han 52 år.
Veerappan og banden var eftersøgt for mord på mere end 120 mennesker,
herunder 44 politi- og parkbetjente.
Veerappan og banden var ansvarlige for drabet på over 1000 elefanter
og smugling af sandeltræ.
De stjålne skovressourcer har en estimeret værdi af
toogtyve millioner dollars ifølge rapporter fra 2004.
Siden dannelsen af SDF
sendte de to stater, Tamil Nadu og Karnataka 5.000 betjente i felten
og brugte omkring 50 millioner dollars.
Tekster af: Satine von Gersdorff