Veerappan sa ofte: "Jeg har vært her siden barndommen.
Disse skogene sviker meg aldri.
Jeg kan leve her til siste åndedrag.
Jeg kjenner hvert tre, hver stein, hver fugl og alle deres forfedre!"
ANBURAJ VEERAPPAN-GJENGEN
Han følte seg åndelig tilknyttet skogen.
I over 30 år var skogen hans hjem.
Med alle slags bekvemmeligheter.
Men det var ikke et valg.
Det var situasjoner som tvang ham til det.
"Jeg skal dra tilbake til landsbyen min,
være med folket mitt og tilbringe mine siste dager der."
I løpet av min tid med ham snakket han alltid om dette dype ønsket.
Han tryglet til og med myndighetene:
"La meg bli i landsbyen min etter jeg har sonet straffen,
i det minste i de siste fem årene av mitt liv."
Godtar myndighetene våre overgivelseskrav?
Jeg ser på herfra.
Han prøvde sitt beste for å dra hjem igjen på alle mulige måter.
Han ville helt sikkert overgitt seg, og Rajkumar ville ikke blitt kidnappet.
Historien hans ville endt annerledes, om det hadde skjedd.
I stedet er den full av mysterier og svik, slik jeg ser det.
VEERAPPAN: JAKTEN PÅ EN MORDER
KAPITTEL 4. UTVEIEN
Etter at Rajkumar var satt fri,
kom en inspektør fra Tamil Nadu SAG hjem til meg.
Han sa: "Du skjulte alt for meg."
Jeg spurte: "Hva skjulte jeg?"
Han sa straks: "Du har besøkt mannen din uten å fortelle oss det."
Hva kunne jeg fortalt dem?
"Hvis jeg hadde sagt det, ville dere ikke latt meg få lov. Så jeg sa det ikke."
MUTHULAKSHMI VEERAPPANS KONE
Jeg kunne ikke dra noen steder uten at politiet visste det.
Jeg kjente ingen. Jeg kunne ikke snakke med noen.
Jeg var i den situasjonen at jeg ikke engang kunne snakke med min egen familie.
Mannen min var i skogen, og jeg var helt alene.
Da sendte han en kassett,
der han ba om å få møte meg og døtrene.
Dette er din kjære ektemann.
Jeg er så ivrig etter å se min datter.
Jeg lengter etter å se deg.
Uansett føler jeg for å bare snakke mer og mer mens jeg tar opp.
For jeg savner deg sånn.
Det er så vanskelig.
Hva kan jeg gjøre?
"Hvis jeg kommer meg ut uten av politiet vet det,
skal jeg si ifra."
Det sa jeg til ham.
Hva skjedde så?
Etter dette flyttet de meg til Coimbatore.
Klokka 23.00 tok de meg med til et toetasjes bygg.
"En mor og en datter bor her.
De må aldri få vite hvem du er.
Si til dem at mannen din er i Dubai.
Presenter deg med et annet navn. Ikke si at du er Muthulakshmi."
Datteren Priya ville bli venn med meg.
De lot meg aldri være ovenpå alene.
De ba meg stadig komme ned og være sammen med dem.
Hun ble også venn med døtrene mine.
Hun spurte stadig om mannen min.
På et tidspunkt klarte jeg ikke å holde det hemmelig lenger.
Jeg spurte henne: "Hvis jeg sier det, lover du å ikke si det til noen?"
Hun sa: "Jeg sier det ikke til noen."
"Jeg er Veerappans kone", sa jeg.
Hun begynte å snakke om hvor godt hun likte ham.
Så sa hun:
"Vær snill og la meg møte mannen din."
Denne jenta i Coimbatore
var svært utadvendt og talentfull.
Hun var en modig jente som kunne takle mange situasjoner.
Denne jenta var min informant.
SENTHAMARAI KANNAN TAMIL NADU SPESIALARBEIDSGRUPPE
Jeg var der i fem år.
Han pleide å si på tamil:
"Selv om jeg dør, bør ikke disse bastardene finne liket av meg.
Knærne deres burde svikte under letingen etter meg."
Det var så vanskelig å ta ham i skogen.
Vi brukte helikoptre og termiske bilder.
All teknologi ble brukt.
Uten resultat.
Vi visste ikke hvor han var eller hva han gjorde.
Mesteparten av tiden lette vi på steder hvor Veerappan ikke var.
Men vi lette i troen på at han var der.
Jeg syntes dette var fåfengt.
Jeg sa: "Det er noe vi ikke ser.
Dette er ikke måten å lete på."
"Å fange ham i skogen
var umulig."
"Så vi må lokke ham ut av skogen."
Vi hadde informasjon om
at Veerappan desperat lette etter kona
for å møte døtrene.
Han hadde aldri sett den andre datteren.
Denne jenta fikk kodenavnet "Coimbatore-jenta".
Vi hadde allerede fortalt henne hva hun skulle si til Muthulakshmi.
"Vi kan møte ham på eiendommen vår
i Kothagiri.
Det er et ideelt sted å møtes."
Så jeg, døtrene mine og Priya dro dit.
De laget roti og kyllingsaus.
Hun sa: "Ingen får vite det
om mannen din kommer hit."
"Jeg skal prøve å ordne noe", sa jeg.
Som planlagt var Veerappan på vei til Kothagiri.
Det var snikskyttere i skogen.
Vi hadde faktisk lagt ut sprengstoff langs hyttene.
Alt var klart.
Priya var veldig nysgjerrig på enkelte ting,
og spurte meg om og om igjen.
Hun tok meg stadig med til skogen.
Da jeg begynte å tenke på alt hun gjorde,
innså jeg det.
"Noe er galt.
Jeg burde ikke være her lenger.
Jeg burde dra herfra", bestemte jeg.
Muthulakshmi skjønte at noe var på gang.
Veerappan kom to mil fra møtepunktet,
så snudde han og dro tilbake.
Hadde han kommet innenfor teplantasjen, ville han blitt skutt.
Var det riktig å involvere familien?
Familiens sikkerhet var sikret.
Dessuten ble ikke familien utnyttet for å ta Veerappan.
De ville møtes.
Vi tilrettela bare for møtet på våre egne vilkår.
Men å ta ham som en lovløs var mitt problem.
Vi lærte at Veerappan kunne lokkes ut av skogen.
Dette var en helt ny arbeidsgruppe
jeg ikke hadde sett før.
Veldig intens.
Fullstendig taktisk.
Drøssevis av offentlige midler hadde allerede blitt brukt.
Altfor mange politifolk hadde gitt sine liv.
Mange politifolk…
SUNAAD UNDERSØKENDE JOURNALIST
…jaktet fremdeles på denne ene mannen.
Kom med den…
Ingen mikrofon, takk…
Noe spesielt?
Ingenting å…
-Hvor mange… -Nei, vi kan ikke…
Hvor mange dager skal dere…
-Vi har ingen opplysninger… -Veerappan.
Hvor mange dager?
Vi kan ikke avdekke denne informasjonen.
Dette er saker av taktisk interesse.
Så vi deler ikke…
Da Vijay Kumar kom som arbeidsgruppeleder til SAG,
var han overordnet blant soldatene.
Han var i spesialstyrken
som voktet statsministeren.
Så ydmyk og uselvisk.
K ARKESH KARNATAKA SPESIALARBEIDSGRUPPE
Og han var fullstendig proff.
Da Vijay Kumar tok ledelsen,
ble mange velferdsaktiviteter pumpet inn ved hjelp av myndighetene.
Medisinske leire.
Skadene gjort av SAG i fortiden i form av grusomheter i landsbyene,
ble drastisk reduserte.
Ingen landsbyboere ble tatt i varetekt.
Vi plantet mange kilder i landsbyene
og beskyttet identitetene deres.
Vijay Kumar baserte operasjonen sin på min etterretning.
Strategien var å trenge gjennom gjengen på en slik måte
at vi kunne lokke ham ut av skogen.
Så vi fant noen fra forskjellige landsbyer
som var i kontakt med Veerappan.
Den eneste grunnen til at jeg ber om å få skjult identiteten min
og ansiktet mitt, er fordi dette er informasjon
de to delstatene har holdt hemmelig så lenge.
Hvordan kan jeg avdekke alt dette åpent og offentlig?
SELGER LOKAL KJØPMANN
Jeg var selger nær grensen mellom Tamil Nadu og Karnataka.
Verken familie eller venner visste at jeg hadde møtt jungelkongen Veerappan.
Jeg hadde operert forsiktig i tre måneder.
Jeg skaffet dem melkepulver, epler, druer,
dadler, søtsaker og alt de ønsket fire, fem ganger.
Og de betalte meg for det.
Det var alt.
Vi hadde ikke noe annet forhold.
Men jeg visste at noe var galt.
Gjengen brukte noen få landsbymenn til å levere dem mat og andre ting.
Senere fikk jeg vite
at Tamil Nadu-politiet hadde tatt alle.
Jeg følte at politiet nærmet seg.
Jeg hadde en datter på ett år.
Og hver gang jeg så på henne, skalv kroppen min i panikk.
Karnataka-politiet ville ha drept meg.
Men jeg ville overleve Tamil Nadu-politiet.
De kunne sette meg i fengsel i fem til ti år.
Det var en fryktelig tid.
Så jeg besluttet å fortelle sannheten for å spare meg for mer bråk.
Dette var første gang jeg møtte Vijay Kumar i egen person.
"Jeg gjorde en stor feil.
Jeg møtte Veerappan."
Vijay Kumar ba meg forholde meg rolig og fortsette som vanlig.
"Ingen skal gjøre deg noe.
Ingen kan overmanne meg her.
Jeg er jo leder for begge delstatenes SAG."
SPESIALARBEIDSGRUPPE
"Gjør nøyaktig det han sier.
Vi skal ikke hindre deg lenger.
Vi vil bare vite hva han vil
og hva vi kan gjøre for å oppfylle kravene hans."
Han ba meg være modig og dra inn i skogen.
Skogkongen Veerappan satt rett framfor meg.
Han kjemmet barten.
Et gammelt, løvelignende fjes med foldede hender
"Vi trenger en viktig person.
Kolathur Mani.
Du må møte ham og få ham hit. Det er essensielt for å nå mine mål."
Broder, dette er Veerappan.
Jeg må møte deg snarest.
Jeg har mye å diskutere med deg.
Det er bare tre av oss. Vi har ingen tropper.
Demonene holder nøye øye med dette stedet.
Jeg er ivrig etter å møte deg og diskutere flere ting med deg.
Takk, broder. Vi sees.
Jeg dro bare for å finne ut hva det var. Jeg måtte.
TAMILSK STATSMANN
Jeg var svak for ham.
Da Mani og jeg dro, ga Veerappan ham en lang klem.
De sa det ikke åpent, men de kunne holde ut lenger.
De sa: "Vi blir stadig jaktet på
og vi flykter hele tiden, og det er politi overalt."
Synet hans begynte å svikte.
Han mente det skyldes hårfargen han brukte.
Han ønsket en øyeoperasjon.
Jeg sa det var umulig å få leger dit,
og at han måtte komme ut.
Han forsto ikke de medisinske prosedyrene godt nok.
Han sa: "De må bare fjerne partikler fra øynene mine, ikke sant?"
Så sa han at han ville dra til Eelam på Sri Lanka.
Jeg sa: "Det blir vanskelig.
Du kommer ikke ut så lett. Det er politi overalt."
Jeg sa det for å roe ham.
Så droppet han det.
Han ringte meg et par dager senere.
"Broder, vær snill og gjør noe."
Visste noen andre om denne planen?
Jeg vet ikke. Nyheten kan ha sluppet ut.
Jeg informerte umiddelbart politiet.
Jeg følte meg som en kameleon, fanget mellom disse to gruppene.
Jeg sa til Vijay Kumar: "Veerappan er barnlig.
Ikke drep ham ved et uhell."
Han svarte: "Det er talentet hans.
Han får ting gjort bare ved å vise
sin barnlighet til folk han møter."
De ba meg ikke undervurdere ham på grunn av denne holdningen.
Jeg sa med skjelvende stemme: "Jeg er redd."
"Ingenting å være redd for. Alt faller på plass.
Du trenger ikke bekymre deg. Vi nærmer oss."
Han har ingen svakheter.
Han drakk aldri.
Han var heller ingen kvinnejeger.
Gudfryktig, trodde på astrologi.
Og gikk etter instinktet.
Han har sett så mye blod i sitt liv.
Han var ingen feiging, eller fryktet ingenting.
Hadde han blitt værende i skogen, ville han vært uslåelig.
Strategi er å forstå en persons svakhet.
Han hadde 70 % grå stær, og kunne ikke gå om natten.
Det var hans store bekymring.
Han ønsket også flere våpen.
Derfor så han etter en kontaktperson.
Dette var begynnelsen på slutten.
For det meste kom kontakten etter to, tre dager og møtte meg personlig.
En av de viktigste opplysningene han ga oss,
var om en våpenhandler
som skulle levere våpen til Veerappan på en bestemt dato.
Vi avskar våpenhandleren.
Konverterte ham til vår fordel.
Vi ba ham gi våpnene til Veerappan
via kontakten, som allerede planlagt.
Men si at våpnene var anskaffet fra tamiltigrene på Sri Lanka.
Og at en ved navn Mugilan hadde levert dem.
Hvem er Mugilan?
SAG gjennomførte sin hittil mest radikale operasjon
for å skape
en figur som skulle samhandle med Veerappan.
Denne Mugilan var et perfekt dekke for alle Veerappans krav og ønsker.
Og Veerappans eneste sjanse til å redde sitt eget skinn.
Jeg ga meg ut for å være Mugilan.
Hvorfor skulle han stole på en ukjent?
Hadde ikke møtt ham.
Det var min jævla jobb.
Mugilan har kontakt med Sri Lanka-tamilene.
Særlig tamiltigrene.
Våpenhandleren sa at jeg er mektig.
Og den som tilrettela for møter med Prabhakaran.
"Tar også hånd om øyeproblemet ditt."
Og ba Veerappan kontakte Mugilan direkte.
Så ble våpenhandleren arrestert for lovbrudd og satt i varetekt.
I tre, fire måneder var jeg i kontakt med ham.
Jeg leverte logistikk, inkludert våpen og alt.
Alle våpnene var tamiltiger-merket.
Kulene og alt var derfra.
Han ble beæret over at han fikk våpen fra dem.
Vi reparerte også våpnene hans.
Han ble overbevist om at jeg var en ekte representant for tamiltigrene.
Så fortalte han meg om en plan om å besøke Sri Lanka.
Ville operere øyet.
Jeg tilbød ham også en mulighet til å møte tamiltigrenes leder,
noe han hadde ønsket lenge.
Prabhakaran startet også en organisasjon på 12 medlemmer.
Disse utviklet seg til å bli tamiltigrene.
Og nå styrer de en del av Sri Lanka.
Vi må strebe etter det.
Våre anstrengelser vil bli belønt.
Dere lurte Veerappan?
Lurte dere Veerappan?
Det var den eneste utveien.
Han lurte oss i 20 år.
Vi var fast bestemt på å komme oss ut.
Situasjonen tilsa det.
Hans tanke var at om vi dro til Sri Lanka, ville ingen kunne gjøre oss noe.
Og vi kunne leve som en familie.
Nyheten nådde Prabhakaran
og han svarte?
Det var informasjonen mannen min ga meg.
Prabhakaran sa til mannen min:
"Han burde være på et trygt sted. Han har lidd i alle disse årene.
La oss ikke bruke ham i kamp.
Hvis han kommer hit, gir vi ham litt hvile.
Lar ham bo i en annen by sammen med familien sin."
Det var nyheten mannen min fikk.
Jeg hadde aldri sett ham så glad de seks, sju gangene
jeg hadde møtt ham.
Han hadde den karakteristiske barten. Hadde på seg grønn skjorte og bukser.
Han klemte meg og kysset meg på høyre kinn.
Han sukket lettet og sa:
"Du har hjulpet oss med å avslutte alle våre kamper.
Ingen av planene mine har sviktet på alle disse årene.
Men fra nå av må du være ekstremt forsiktig.
Du må alltid være sikker på at ingen på utsiden vet om dette.
Forstår du?"
Jeg sa: "Greit, broder."
Jeg fikk tårer i øynene uten å vite det.
Jeg håpet innerst inne at mannen ikke ville skades.
Han sa: "Disse siste par dagene
har gudinnen Kali advart meg om enkelte ting i drømmene mine.
Av og til har jeg frykt i hjertet.
Jeg forstår det ikke."
Jeg sa: "Broder, vær forsiktig.
I tilfelle noe galt skjer, la det skje. Ingen kan stoppe det."
Han snakket slik…
"Jeg skal uansett dø en dag.
Men jeg vil bare ikke dø i politiets hender."
Dette var det siste som skjedde om kvelden den 13. oktober.
Var du noen gang fristet til å fortelle ham sannheten?
Ja, tanken slo meg to ganger.
En hemmelighet er alltid mellom to.
Med en tredje person er det en nyhet.
Jeg og Vijay Kumar sikret konfidensialitet.
Sørget for at hemmeligheten ikke lekket.
Rundt en uke før
virket det som kysten var klar, og det var enkelt å krysse over.
"Kan du være klar neste uke?"
Han ordnet det og sa: "18. oktober passer godt."
Et sted dypt inni jungelen rundt Dharmapuri i Tamil Nadu
var en rekke hendelser i ferd med å finne sted.
En politibil forkledd som ambulanse
ventet stille på en øde veistrekning.
Veerappan og tre medarbeidere satte seg tilforlatelig inn i bilen.
I førerhuset hadde vi et gudinnebilde.
I pannen hennes
var det et svært dyrt kamera fra Taiwan.
Siden det var et følsomt kamera, kunne jeg se
posisjonene til gjengmedlemmene inne i bilen.
Han var veldig selvsikker, og viste ingen følelser
av tvil eller mistanke.
Vijay Kumar og jeg var 90 % sikre på at de kom til å ta hovedveien.
Bilen kom i vår retning.
Hvis ambulanselyset roterte,
betydde det at de var bevæpnet.
Det var et veldig spent øyeblikk da vi ikke visste hva som skjedde.
Vi hadde tre kommandoteam. Alle var snikskyttere.
Klare til å åpne ild.
Og vi inntok posisjonene.
Jeg så på Veerappans bevegelser.
Han var rolig, og helt innstilt på å dra til Sri Lanka
for å møte lederen og få operert øynene.
En lastebil med sukkerrør nærmet seg,
og vår mann stoppet umiddelbart bilen.
Veerappan tittet ut for å se hvorfor de hadde stoppet.
Da han så at det kom en lastebil i motsatt retning,
beholdt han roen.
Han ble ikke overrasket.
"Ja vel, det er en lastebil til som venter på at trafikken skal avta."
Vi dro nytte av det ene minuttet og slo på lyset i bakrommet.
Fullt lys ble slått på.
Det ble helt lyst.
Gjengen innså at de var fanget i en felle.
Jeg så "du har sveket meg"-uttrykket i ansiktet hans.
Men jeg var avslappet.
Operasjonen var i hvert fall over.
Jeg hadde en drøm.
Mannen min og mennene hans
så ut som de gikk ut av Neruppur-skogen.
Det var mye politi,
og de hadde sett gjengen.
Jeg tenkte: "Politiet er her, og de vet det ikke ennå."
Og så begynte politiet å skyte.
Jeg skrek så høyt i drømme.
Jeg begynte å gråte på ordentlig.
Vanligvis har jeg aldri slike drømmer.
Men denne gangen drømte jeg at de ble skutt.
Det første skuddet traff Veerappan i hodet.
Og så snart det traff, falt han sammen.
Bakdørene ble straks åpnet,
og de fant alle fire i et blodpøl.
Det var et grusomt syn.
Dette var kanskje det ene Veerappan ikke forventet.
Han døde uten kamp.
AMBULANSE
På TV så jeg de fire likene
på rekke på sykehuset, dekket av svarte laken.
DØDSFALL - VEERAPPAN FRAKTET DØD 12:25 PM
Jeg satt der og så på nyhetene en stund.
Da jeg så nøye etter, gjenkjente jeg min manns ansikt.
"Barten er trimmet."
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre eller hvordan jeg kom meg dit.
Jeg var alene.
Folk strømmet til sykehuset fra overalt.
Jeg skal se.
-Se hva? -Se Veerappan.
-Hva som skjedde med Veerappan? -Ja.
-Hva gjorde de med ham? -Vi skal se Veerappan.
-De skjøt og drepte ham. -Vi vet ikke hva som hendte.
Vi har ikke sett ham ennå.
Så vi er nysgjerrige på å se ham.
Vi kom klokka 11.00, og venter fremdeles her for å se ham.
Det var mye SAG-politi der.
De hoppet rundt med våpen og løftet opp Vijay Kumar.
Da jeg så politiet gjøre det, ble jeg rasende.
Jeg visste ikke hva jeg sa, men det var noe i raseri.
Muthulakshmi satt alene i bilen.
Hun sa: "De lar meg ikke ta ham med hjem.
De sa de skal brenne liket nå."
De la fram dekk og tømmer.
Jeg sa: "Deres jobb var over da dere hadde skutt ham.
Om han skal begraves eller brennes, i dag eller i morgen,
må familien bestemme.
Dere kan ikke blande dere inn."
Vi venter på broren og døtrene hans.
De tar beslutningen om begravelsesritualet når de kommer.
Hva følte du da du så på Veerappans lik?
Det påvirket meg ikke noe særlig.
Jeg sier ikke dette av sinne eller hat.
Jeg følte at det var en lettelse
for folk at han døde.
Folket hadde lidd mye.
Sorgen folk nær skoggrensen følte, var enorm.
For folket var det som om en stor kamp var over.
Jeg var glad det var over
for denne grusomme dyrelignende personen
som var en forbannelse for menneskeheten.
Men selv for en legmann
reiser måten han ble drept på
en viss tvil.
Mange spørsmål om Operasjon Kokong.
Hvorfor ble ambulansen skjult for media?
Hvorfor var det så mange kulehull i den
mens Veerappan bare hadde rene kulehull
i hodet og nakken?
Som om han ble skutt på kloss hold.
Hvorfor ble Veerappans lik vist på kamera kun fra halsen og opp?
Myndighetene må ha plantet noe og fått det til å se ut som de skjøt ham,
og tar æren.
Det er en stor løgn.
De hadde trimmet min manns bart.
Han ville heller dø enn å få fjernet barten sin.
Han ville aldri godtatt noe slikt.
Alt var iscenesatt.
Noen som var på stedet
og risikerte livet i 12 år for å ta Veerappan,
sa han var der og at det skjedde.
Godtar du at dette er sannheten?
Aldri i livet.
J JAYALALITHA GUVERNØR I TAMIL NADU
Jeg var i SAG fra 1999 til 2004.
Noen pressefolk spør meg:
"Det ryktes at du forgiftet Veerappan.
At du tok ham med ut."
Det var mange versjoner.
"Bare svar på tre spørsmål:
"Er Veerappan død eller ikke?"
Alle sa: "Ja, Veerappan er død."
"Tror dere på det?" "Ja.
Veerappans dødsårsak er SAG."
"Noen tvil om det?"
"Nei, ingen tvil. SAG drepte Veerappan."
"Skriv den historien dere vil.
Jeg vil verken forsvare den eller godkjenne den.
Skriv det dere ønsker."
FOR DERES MORGENDAG GA VI VÅR DAG KARNATAKA-POLITIET
Poenget mitt var at SAG fikk en oppgave å utføre.
Den er utført.
Og der ender saken.
TAMIL NADU-POLITIET
Sju år av livet mitt tilbrakte jeg i jungelen.
Karuppasamy, Navas,
så mange andre betjenter tilbrakte minst 15 år inne.
Skyt!
Det var mye mental lidelse der.
En langvarig spesialarbeidsgruppe ville svekket enhver familie.
Familiemedlemmene mine og familielivet, alle sammen…
Vi led.
Vi har jobbet med livet som innsats.
Mange politifolk visste at de kom til å dø.
Likevel ble hele styrken anklaget.
Til slutt ble Shankar Bidari avhørt.
Shankar Bidari sa:
"Alt jeg har gjort i denne operasjonen,
skal teamet mitt ha æren for.
Om dere finner noen feil…
…tar jeg ansvaret."
Slik snakker en leder.
BIDARIS ÆRE GJENOPPRETTES
Og til slutt henla kommisjonen saken.
Han ble drept i 2004.
I alle årene etterpå
har ingen slike forbrytelser blitt begått i hele det området.
Det betyr at politiet har løst problemet.
Ja.
Veerappan kan ha dødd.
Grunnen til at Veerappan ble til,
de sosiale problemene, ble de diskutert?
Store overgrep av myndighetene
var gjemt inni de skogene.
Liv revet i stykker i Veerappans navn.
Så mange uuttalte dødsfall, overtredelser,
liv ødelagt og begravet, som sannheten i denne saken.
Selv om skogen på én måte er vakker,
hører jeg av og til et brøl i hodet.
Noen skriker rett før de blir skutt.
Jeg hører slik jammer.
Folk så på Veerappan som en helt og en leder.
Det er den bitre og triste sannheten.
Hvis borgere er klare for å akseptere en forbryter
som en helt,
viser det at myndighetene taklet situasjonen på ussel måte.
Jeg ble introdusert for verden
som Muthulakshmi, Veerappans kone.
Etter vanskelighetene jeg møtte,
har jeg omsider kommet hjem igjen,
og stoler på dere.
Tenk på meg som deres datter, og stå ved min side.
Det jeg føler, er at mannen min
utfordret politiet, stred mot dem
og levde et fryktløst liv.
Vi respekterer motet hans.
Hva er mot, etter din mening?
Mot er absolutt fryktløshet.
Uansett hvor store problemene er,
må man møte dem og leve her på jorda.
Man må jobbe hardt, og fortsette å gå forover.
Når en fiende kommer, må man kjempe og vinne.
Jeg synes ikke drap er mot.
Nei vel.
"Min kone er en kriger."
Når du kommer neste gang, skal jeg si det personlig.
Det som skjedde, var urettferdighet, og ingen kan gjøre noe med det.
De som har makten, har sine lover.
Det har jeg også.
Bare himmel- og skoggudene
kjenner hele sannheten min.
Da han døde i 2004, var Veerappan 52 år gammel.
Veerappan og gjengmedlemmene var etterlyst for mer enn 120 dødsfall,
inkludert 44 politibetjenter.
Veerappan og gjengen var ansvarlig for å ha drept over 1000 elefanter
og omfattende smugling av sandeltre.
De plyndrede skogsressursene hadde en verdi
på 100 crore ($ 22 millioner) ifølge rapporter i 2004.
Siden dannelsen av spesialarbeidsgruppa
har delstatene Tamil Nadu og Karnataka utplassert rundt 5000 betjenter
og brukt rundt 220 crore ($ 50 millioner) på menneskejakten.
Tekst: Gry Viola Impelluso