Veerappan sa ofta: "Jag har varit här sen min barndom.
Dessa skogar förråder mig aldrig.
Jag kan leva här till mitt sista andetag.
Jag känner till vartenda träd, varje sten, varje fågel och alla deras förfäder!"
VEERAPPANS GÄNG
Han kände sig andligt kopplad till skogen.
I hela 30 år var skogen hans hem.
Med all slags bekvämlighet.
Men det var inte frivilligt.
Situationerna tvingade honom till det.
"Jag ska återvända till min by,
vara med mitt folk och tillbringa resten av mitt liv där."
Under min tid med honom pratade han alltid om sin önskan.
Han vädjade till och med till regeringen:
"Låt mig bo i min by efter att ha avtjänat tid,
åtminstone de fem sista åren av mitt liv."
Kommer regeringen att acceptera villkoren för överlämning?
Jag ska titta på härifrån.
Han gjorde allt han kunde för att återvända till sitt land.
Han skulle ha överlämnat sig och Rajkumar hade då inte kidnappats.
Hans historia skulle ha slutat annorlunda om det hade hänt.
Istället fylldes den av mystik och svek, som jag ser det.
KAPITEL 4: THE WAY OUT
Efter Rajkumars frisläppning
kom en utredare från Tamil Nadus specialstyrka hem till mig.
Han sa: "Du dolde allt för mig."
Jag frågade: "Vad dolde jag från dig?"
Han sa direkt: "Du har besökt din man utan att berätta det för oss."
Vad kunde jag ha sagt till dem?
"Om jag hade berättat hade ni inte låtit mig träffa honom. Så jag lät bli."
VEERAPPANS FRU
Jag kunde inte gå nånstans utan polisens vetskap.
Jag kände ingen. Jag kunde inte gå och prata med nån.
Jag var i en situation där jag inte ens kunde prata med min familj.
Min man var i skogen och jag var helt ensam.
Det var då han skickade ett kassettband,
och bestämde sig för att träffa mig och döttrarna.
Det här är din man som pratar.
Jag ser fram emot att träffa min dotter.
Jag vill så gärna träffa dig.
Jag känner bara för att prata mer och mer medan jag spelar in.
För jag saknar dig så mycket.
Det är så svårt.
Vad kan jag göra?
"Om jag kan komma ut utan polisens kännedom,
meddelar jag dig."
Så sa jag till honom.
Okej, vad hände sen?
Efter det flyttade de mig till Coimbatore.
Klockan 23.00 tog de mig till ett tvåvåningshus.
"En mor och hennes dotter bor här.
De får inte veta vem du är.
Säg att din man är i Dubai.
Presentera dig med ett annat namn. Säg inte att du är Muthulakshmi."
Dottern Priya började sakta bli vän med mig.
De lät mig aldrig vara ensam däruppe.
De bad mig att komma ner och vara med dem.
Och hon kom nära mina döttrar.
Hon frågade hela tiden om min man.
Efter ett tag kunde jag inte dölja det mer.
Jag frågade henne: "Om jag berättar, lovar du att inte säga det till nån?"
"Jag ska inte säga nåt, säg sanningen."
Jag sa till henne: "Jag är Veerappans fru."
Hon började prata om hur mycket hon tyckte om honom.
Och då sa hon:
"Snälla, låt mig träffa din man åtminstone en gång."
Tjejen i Coimbatore
var väldigt frispråkig och begåvad på ett sätt.
Hon var en modig tjej som kunde hantera situationer.
Den här tjejen var min informatör.
TAMIL NADUS SPECIALSTYRKA
Jag var där i fem år.
Han brukade säga på tamil:
"Även om jag dör ska byrackorna inte hitta min kropp.
De kommer att slita ut sig när de letar efter mig."
Det var så svårt att få tag på honom i skogen.
Vi använde helikoptrar och värmekameror.
Tillgänglig teknik användes.
Utan resultat.
Vi visste inte var han var eller vad han gjorde.
Oftast letade man på ett ställe där Veerappan inte fanns.
Men vi letade, i tron om att han var där.
Jag tyckte att det var meningslöst.
Jag sa: "Vi missar nåt.
Vi missar nåt. Det är inte så här vi ska leta."
"Att få tag på honom i skogen
var omöjligt."
"Vi borde locka ut honom från skogen."
Vi fick information om
att Veerappan desperat letade efter sin fru
för att träffa döttrarna.
Han hade inte träffat sin andra dotter.
Den här tjejen fick kodnamnet "Coimbatore-tjejen".
Vi hade sagt till tjejen vad hon skulle säga till Muthulakshmi.
"Vi kan träffas i vårt hus,
som vi har i Kothagiri.
Det är en perfekt plats för att träffas."
Så jag, mina döttrar och Priya åkte dit.
De gjorde roti och kycklingsås.
Hon sa: "Ingen får veta
om din man kommer hit."
"Jag tar hand om det", sa jag.
Som planerat var Veerappan på väg till Kothagiri.
Det fanns krypskyttar i skogen.
Vi hade placerat sprängmedel längs med alla hyddorna.
Allt var förberett.
Priya var väldigt nyfiken på vissa saker
och frågade mig om och om igen.
Det faktum att hon tog med mig till skogen om och om igen.
När jag tänkte på allt hon gjorde,
det var då jag förstod.
"Nånting är fel.
Jag borde inte vara här mer.
Jag borde lämna den här platsen", bestämde jag.
Muthulakshmi förstod att nåt var på gång.
Veerappan var två mil från mötesplatsen,
sen gick han tillbaka.
Om han hade gått in på teplantagen hade han skjutits.
Var det rätt att involvera familjen?
Familjens säkerhet återställdes.
Familjen utnyttjades inte för att komma åt Veerappan.
De ville träffas.
Vi underlättade mötet med vår egen agenda. Det var allt.
Men att ta honom som fredlös var mitt problem.
Vi lärde oss att Veerappan kunde lockas ut ur skogen.
Det var en helt ny STF
som jag inte hade sett tidigare.
Väldigt våldsam.
Fullständigt taktisk.
Stora mängder offentliga medel hade redan spenderats.
Alltför många poliser hade offrat sina liv.
Många poliser…
UNDERSÖKANDE JOURNALIST
…jagade fortfarande den här mannen.
Kom igen…
Ingen mikrofon, tack…
Sir, nåt särskilt?
-Inget att… -Sir?
-Sir, hur många… Sir? -Nej, vi kan inte…
Sir, hur många dagar…
-Nej, vi har inga detaljer… -Veerappan.
Hur många dagar, sir?
Vi kan inte avslöja dessa detaljer.
Det är av taktiska skäl.
Så vi kommer inte att berätta…
När mr Vijay Kumar kom till STF som insatsstyrkans chef,
var han överordnad bland de övriga soldaterna.
Han var med i den särskilda skyddsgruppen
som gav skydd åt premiärministern.
Så ödmjuk och utan ego.
KARNATAKAS SPECIALSTYRKA
Han var en grundlig yrkesman.
När mr Vijay Kumar tog ansvaret
skapades många välfärdsverksamheter med hjälp av regeringen.
Läger för medicinsk vård.
Skadorna som STF hade gjort genom grymheter i byarna,
minskades drastiskt.
Inga bybor togs tillfånga.
Vi placerade många informatörer i byarna
och skyddade deras identitet.
Mr Vijay Kumar skötte sin verksamhet baserat på min information.
Strategin var att infiltrera gänget så att
jag skulle få ut honom ur skogen.
Vi fick nys om tre, fyra personer från olika byar
som var i kontakt med Veerappan.
Det enda skälet till att jag ber er att inte avslöja min identitet
eller visa mitt ansikte är på grund av informationen
som två regioner har hållit hemlig så länge.
Hur ska jag kunna avslöja allt detta öppet?
HANDLARE LOKAL KÖPMAN
Jag var en handlare nära Tamil Nadu-Karnataka-gränsen.
Varken min familj eller mina vänner visste att jag träffade djungelkungen Veerappan.
Jag hade skött det försiktigt i tre månader nu.
Jag gav dem mjölkpulver, äpplen, vindruvor,
dadlar, sötsaker, vad de än ville ha, fyra-fem gånger.
Och de gav mig pengar för det.
Det var allt.
Vi hade ingen annan relation.
Men jag visste att nåt var fel.
Gänget använde fem bybor som försåg dem med mat och annat.
Senare fick jag veta
att Tamil Nadu-polisen hade tagit dem.
Jag kände att polisen närmade sig.
Jag hade en ettårig dotter.
När jag tittade på henne började min kropp skaka i panik.
Karnataka-polisen skulle döda mig.
Men inte Tamil Nadu-polisen.
De skulle kanske ge mig fängelse i fem till tio år.
Det var en hemsk tid.
Jag bestämde mig för att säga sanningen för att rädda mig själv från problem.
Det var första gången jag träffade polischef Vijay Kumar.
"Jag har gjort ett stort misstag.
Jag träffade Veerappan, sir."
Vijay Kumar sa åt mig att vara lugn och fortsätta affärerna som vanligt.
"Ingen skadar dig.
Ingen kan övermanna mig här.
Jag leder båda delstaternas STF."
SPECIALSTYRKA
"Gör precis som han säger.
Du kommer inte att möta några hinder från oss.
Vi vill bara veta hans behov
och vad vi kan göra för att uppfylla dem."
Han sa åt mig att vara modig och att åka till skogen.
Skogskungen Veerappan satt mittemot mig.
Han kammade sin mustasch.
Ett våldsamt lejonansikte med knäppta händer.
"Vi behöver en viktig person.
Kolathur Mani.
Du måste träffa honom och ta hit honom. Det behövs för att jag ska nå mina mål."
Det här är Veerappan som pratar.
Jag behöver träffa dig snarast.
Jag har mycket att diskutera med dig.
Vi är bara tre stycken. Vi har inte nån styrka.
Demonerna övervakar platsen noga.
Jag väntar på att få träffa dig och diskutera flera saker med dig.
Tack så mycket. Vi ses.
Jag ville veta vad det var. Jag var tvungen att åka.
TAMILSK STATSMAN
Jag var svag för honom.
När Mani och jag åkte dit gav Veerappan honom en hård kram.
De sa det inte öppet, men de kunde inte stå emot längre.
De sa: "Vi blir konstant jagade,
vi flyr konstant, och det finns poliser överallt vi går."
Hans syn försämrades.
Han trodde att det var på grund av hårfärgen som han använde.
Han ville få en ögonoperation.
Jag sa att det var omöjligt att ta dit läkarna
och att han behövde komma ut.
Han förstod inte tillräckligt om läkaringreppet.
Han sa: "Några partiklar måste tas bort från ögonen, varför inte?"
Då sa han att han ville åka till Eelam, Sri Lanka.
Jag sa: "Det är svårt.
Du kan inte komma ut så lätt. Det finns poliser överallt."
Jag sa det för att lugna honom.
Då släppte han det.
Han ringde mig några dagar senare.
"Snälla, gör nåt."
Kände andra till planen?
Jag vet inte, nyheten kunde ha kommit ut.
Jag lämnade över informationen till polisen.
Jag kände mig som en kameleont som satt fast mellan de två grupperna.
Jag sa till Kumar: "Veerappan har ett fint hjärta.
Döda inte honom av misstag."
Han svarade: "Det är talangen han besitter.
Han får saker gjorda bara genom att visa
sitt fina hjärta för folket han träffar."
De bad mig att inte underskatta honom på grund av hans barnsliga attityd.
Med skakig röst, sa jag: "Sir, jag är rädd."
"Du behöver inte vara rädd. Allt faller på plats.
Oroa dig inte. Vi närmar oss."
Han hade inga svagheter.
Han drack aldrig.
Han var ingen kvinnotjusare.
Han fruktade Gud. Och trodde på astrologi.
Och följde sin instinkt.
Han hade sett mycket blod i sitt liv.
Han var ingen fegis och var inte rädd för nåt.
I skogen var han oövervinnlig.
Strategin är att förstå personens svaghet.
Han hade grå starr, han kunde inte gå i mörker.
Det var hans stora problem.
Dessutom ville han skaffa fler vapen.
Till det letade han efter en kontakt.
Det var början på slutet.
Handlaren brukade komma efter två, tre dagar och träffa mig.
Nåt av det viktigaste han berättade för mig
var om en vapensmugglare
som skulle förse Veerappan med vapen på ett särskilt datum.
Vi stoppade vapensmugglaren.
Vi omvände personen till vår fördel.
Vi sa åt honom: "Ge vapnen till Veerappan
genom handlaren, som planerat."
"Men säg att vapnen anskaffades från LTTE i Sri Lanka."
Och att Mugilan hade försett honom.
Vem är Mugilan?
STF åtog sig dess mest radikala drag hittills
att från ingenting skapa
en karaktär för att interagera med Veerappan.
Den här Mugilan skulle vara perfekt för alla Veerappans viljor och önskemål.
Och Veerappans enda chans att rädda sitt eget skinn.
Jag låtsades vara Mugilan.
Varför skulle han lita på en okänd man?
Utan att ha träffats.
Det var mitt jävla jobb.
Mugilan hade kontakt med tamiler i Sri Lanka.
Särskilt de från Tamil Eelam.
Smugglaren sa att jag var mäktig.
Och den som underlättar möten med Prabhakaran.
"Och löser även ditt ögonproblem."
Och ber Veerappan att kontakta Mugilan direkt.
Vapensmugglaren greps för våld och fängslades därefter.
I tre, fyra månader hade jag kontakt med honom.
Jag ordnade logistiken, inklusive vapen och allt.
Alla vapen var märkta med LTTE.
Alla kulor och allt var från LTTE.
Han var hedrad att han fick vapen från den eller den.
Vi lagade även hans vapen.
Han övertygades om att jag var en representant från Tamil Eelam-gruppen.
Sen berättade han om sin plan att besöka Sri Lanka.
Han ville få sitt öga opererat.
Jag erbjöd möjligheten att få träffa Tamil Eelam-ledaren,
vilket han hade velat göra länge.
Prabhakaran bildade en organisation med 12 medlemmar.
Organisationen med 12 personer växte till LTTE.
Nu styrde de en del av Sri Lanka.
Vi behövde kämpa hårt för det.
Våra ansträngningar skulle belönas därefter.
Så ni lurade Veerappan?
Lurade ni Veerappan?
Det var enda vägen ut.
Han lurade oss i 20 år.
Vi var fast beslutna att ta oss därifrån.
Situationen lutade mot det.
Hans tanke var att om vi åkte till Sri Lanka, kunde ingen göra nåt.
Och vi kunde leva som en familj. Prabhakaran skulle ta hand om oss.
Nyheten nådde Prabhakaran
och han svarade?
Den informationen gav min man mig.
Prabhakaran sa till min man:
"Han borde vara på en trygg plats. Han har lidit i alla dessa år.
Låt oss inte utnyttja honom i våra strider.
Om han kommer hit, låter vi honom vara.
Vi låter honom bo i en annan stad med sin familj."
Det var vad min man fick veta.
Jag hade aldrig sett honom så glad de sex, sju gångerna
som vi hade träffats.
Han hade sin signaturmustasch. Han bar en grön tröja och byxor.
Han kramade mig och kysste mig på min högra kind.
Han suckade lättat och sa:
"Du har hjälpt mig att få ett slut på vår kamp.
Ingen av mina planer har misslyckats under alla år.
Men från och med nu måste du vara extremt försiktig.
Se alltid till att ingen på utsidan vet nåt om det här.
Förstår du?"
Jag sa: "Okej."
Mina ögon blev tårfyllda utan att jag insåg det.
Jag hoppades att han inte skulle bli skadad.
Han sa: "De senaste dagarna
har gudinnan Kali varnat för ett par saker i mina drömmar.
Ibland har jag rädsla i mitt hjärta.
Jag förstår inget av det."
Jag sa till honom: "Var försiktig.
Om nåt dåligt händer, låt det hända. Ingen kan stoppa det."
Han pratade så här…
"Jag ska ändå dö nån dag.
Men jag vill inte att polisen dödar mig."
Det var det sista som hände på kvällen den 13 oktober.
Var du nånsin frestad att säga sanningen till honom?
Ja. Tanken slog mig ett par gånger.
En hemlighet är mellan två.
Om en tredje blir inblandad, blir det nyheter.
Jag och Vijay Kumar säkerställde sekretess.
Säkerställde att hemligheten inte läckte.
Omkring en vecka tidigare
verkade kusten klar, att det var enkelt att ta oss över.
"Kan du vara tillgänglig i nästa vecka nån gång?"
Så han beräknade det och sa: "Den 18 oktober går bra."
Nånstans i djungelns djup omkring Dharmapuri i Tamil Nadu
skulle flera händelser snart inträffa.
En polisbil gjordes om för att se ut som en ambulans
och väntade tyst på en avlägsen vägsträcka.
Veerappan och tre av hans kumpaner hoppade in i skåpbilen ganska abrupt.
I bilen hade vi en bild av en gudinna.
Mitt i pannan
satt en väldigt dyr kamera från Taiwan.
Eftersom det var en känslig kamera kunde jag se
gängmedlemmarnas positioner inne i bilen.
Han var väldigt självsäker och ansiktet avslöjade ingen oro,
eller tvivel eller misstänksamhet.
Vijay Kumar och jag var säkra på att de skulle ta huvudvägen.
Fordonet kom i vår riktning.
Om lamporna på ambulansen roterade
betydde det att de var beväpnade.
Det var väldigt nervöst för vi visste inte vad som kunde hända.
Vi hade tre kommandoteam. Alla krypskyttar.
Redo att öppna eld.
Och vi intog positioner.
Jag följde Veerappans rörelse.
Han var på ett avslappnat humör för att åka till Sri Lanka,
träffa ledaren och få ögonen opererade.
En lastbil lastad med sockerrör närmade sig,
vår man stoppade fordonet direkt.
Veerappan kikade ut för att se varför fordonet stannade.
När han såg att det kom en bil från motsatt håll
blev han inte upprörd.
Han blev inte förvånad.
"Okej, det kommer en till bil, vi väntar på att trafiken lättar."
För att utnyttja den minuten tändes lampan där bak i bilen.
Fullt ljus slogs på.
Bilen fylldes av ljus.
Gänget insåg att de var fast.
I hans ansikte såg jag den där "du förrådde mig"-minen.
Men jag var avslappnad då.
Operationen var åtminstone över.
Jag hade en dröm.
Min man och hans män
såg ut som att de gick ut från Neruppur-skogen.
Där fanns många poliser
och de hade sett gänget.
Jag tänkte: "Polisen är här och de har inte insett det än."
Då började polisen skjuta.
Jag skrek så högt i min dröm.
Jag började gråta på riktigt.
Jag brukar aldrig ha såna drömmar.
Men den här gången drömde jag att de blev skjutna.
Första skottet träffade Veerappan i huvudet.
Direkt när det träffade huvudet kollapsade han där framme.
Bakdörrarna öppnades direkt
och de såg att alla fyra låg i en blodpöl.
De mördades verkligen på ett brutalt sätt.
Det här var kanske det enda som Veerappan inte hade förväntat sig.
Han dog utan kamp.
På tv såg jag deras fyra kroppar
uppradade på sjukhuset, täckta med svarta skynken.
DÖDSFALL - MR VEERAPPAN INTAGEN DÖD KL. 12.25
Jag satt där och tittade på nyheterna ett tag.
När jag tittade noga kände jag igen min mans ansikte.
"Hans mustasch är klippt."
Jag visste inte vad jag skulle göra eller hur jag skulle ta mig dit.
Jag var ensam där.
Folk strömmande in till sjukhuset från alla håll.
Jag ska se.
-Se vad? -Se Veerappan.
-Vad som hände med Veerappan? -Ja.
-Vad de gjorde mot honom? -Vi ska se Veerappan.
-De sköt honom till döds. -Vi vet inte vad som hände.
Vi har inte sett honom än.
Så vi är nyfikna på att se honom.
Vi kom kl. 23.00 och vi väntar fortfarande på att få se honom.
Där var en massa STF-poliser.
De hoppade omkring med vapen och lyfte upp Vijay Kumar.
Jag blev vansinnig när jag såg polisen göra det.
Jag vet inte vad jag sa, men jag sa nåt av ilska.
Muthulakshmi satt ensam i fordonet.
Hon sa: "De låter mig inte ta med honom hem.
De säger att de ska bränna kroppen nu."
De ordnade däck och trästockar.
Jag sa: "Ert jobb här var över direkt när ni sköt honom.
Att begrava eller bränna honom, idag eller imorgon,
det bestämmer familjen.
Ni lägger er inte i det."
Vi väntar på hans bröder och döttrar.
De ska besluta om hans sista riter när de kommer hit.
Vad kände du när du såg Veerappans kropp?
Det påverkade inte mig så mycket.
Jag säger inte det här av ilska eller hat.
Jag kände att det skulle bli en lättnad
för folket att han dog.
Människorna led mycket.
Sorgen som människorna nära skogsgränsen kände var stark.
För människorna var det som en stor strid som avslutades.
Jag var glad att slutet kom
för denna onda djurliknande människa
som var en förbannelse för mänskligheten.
Men även för en lekman
väckte sättet på vilket han dödades
ett visst tvivel.
Frågor om Operation Cocoon.
Varför var ambulansen avspärrad för media?
Varför hade ambulansen så många kulhål i sig,
och Veerappan bara väldigt prydliga skottskador
nära huvudet och halsen?
Som om han sköts på nära håll.
Varför visades Veerappans kropp enbart från halsen och uppåt?
Regeringen måste ha iscensatt nåt för att få det att se ut som om de sköt honom
och så tog de åt sig äran.
Det är en enda stor lögn.
De hade klippt min mans mustasch.
Min man hade hellre dött än att ha tagit bort mustaschen.
Han skulle aldrig ha accepterat det.
Allt var iscensatt.
Nån som var på platsen
och riskerade sitt liv i 12 år för att ta Veerappan
säger att han var där och att det hände.
Skulle du acceptera det som sanningen?
Aldrig nånsin.
TAMIL NADUS CHEFSMINISTER
Jag var hos STF från 1999 till 2004.
En del pressfolk sa:
"Sir, det stod i pressen att ni förgiftade Veerappan.
Sen tog ni ut honom."
Det fanns många versioner.
"Svara bara på tre frågor.
Först, är Veerappan död eller inte?"
Alla sa: "Ja. Veerappan är död."
"Tror du på det?" "Ja."
"STF orsakade Veerappans död.
Nåt tvivel om det?"
"Nej. STF är utan tvekan ansvarig för Veerappans död.
Fyll i luckorna hur ni vill. Jag bryr mig inte.
Jag kommer aldrig att försvara er story eller försöka godkänna den.
Skriv vad er fantasi säger."
FÖR ER MORGONDAG, GAV VI VÅR IDAG KARNATAKA-POLISEN
Min poäng var att STF gavs ett uppdrag att utföra.
Det utfördes.
Och där slutar fallet.
TAMIL NADU-POLISEN
I sju år av mitt liv bodde jag i djungeln.
Karuppasamy, Navas,
och många andra poliser fick minst 15 år i fängelse.
Eld!
Det var mycket psykiskt lidande.
Utdragen tjänst i en specialstyrka skadar alla familjer.
Familjemedlemmarna och vårt familjeliv, oss allihop…
Vi genomled det.
Vi har arbetat med livet som insats.
Många poliser visste att de skulle dö.
Ändå blev hela styrkan anklagad.
Till slut förhördes mr Shankar Bidari.
Shankar Bidari sa:
"Av alla goda saker som jag har gjort i operationen,
ska mitt team ha äran."
"Om ni hittar nåt misstag,
om ni säger att det var fel, tar jag på mig ansvaret."
Så säger en ledare.
BIDARIS HEDER ÅTERUPPRÄTTAD
Kommissionen kunde inte ställa nån till svars.
Han dödades 2004.
Ända sen dess
har inga liknande brott begåtts i hela det området.
Det betyder att polisen löste problemet.
Ja.
Veerappan må ha dött.
Skälet till att Veerappan fanns,
de sociala frågorna, diskuterades det nånsin?
Enorma kränkningar utförda av regeringsstyrkor
begravdes djupt inne i dessa skogar.
Liv förstördes i Veerappans namn.
Så många onämnda dödsfall, övergrepp,
liv som förstördes och begravdes som sanningen i det här fallet.
Även om skogen ser vacker ut från ett perspektiv,
hör jag ibland ett skrik inom mig.
Nån som skriker precis före han blir skjuten.
Jag kan höra lidandet.
Folk såg Veerappan som en hjälte och en ledare.
Det är den bittra och sorgliga sanningen.
Om medborgarna är redo att acceptera en kriminell,
efterlyst av regeringen, som en hjälte,
visar det att regeringen skötte situationen på ett föraktligt sätt.
Jag presenterades för världen
som Muthulakshmi, Veerappans fru.
Efter alla svårigheter jag har stått inför
har jag äntligen kommit tillbaka till min hemmaplan,
och jag litar på er.
Snälla, se mig som er dotter och var vid min sida.
Vi kände att min man
utmanade polisen och tog sig an dem
och levde ett liv utan rädsla.
Vi respekterar hans mod.
Vad är mod enligt dig?
Mod är att vara fullständigt orädd.
Oavsett hur stora problemen är
borde ingen möta dem och bo på denna jord.
Man borde arbeta hårt och fortsätta framåt.
Även när en fiende kommer borde man kämpa och vinna.
Enligt mig är mord inte mod.
Okej.
"Min fru är en krigare."
När du kommer nästa gång ska jag berätta för dig.
Det som hände var orättvist, ingen kan göra nåt åt det.
De som har makten har sina lagar.
Det har jag också.
Bara himlens gudar och skogsgudarna
känner till hela min sanning.
Veerappan var 52 år när han dog.
Veerappan och hans gängmedlemmar var efterlysta för mer än 120 mord,
inklusive morden på 44 poliser och skogstjänstemän.
Veerappan var ansvarig för att ha dödat över 1 000 elefanter
och ledde en storskalig sandalträsmuggling.
Den plundrade skogen hade ett kombinerat värde på
INR 100 crore/US 22 miljoner, enligt rapporter 2004.
Efter bildandet av specialstyrkan
skickade Tamil Nadu och Karnataka ut runt 5 000 poliser
och spenderade INR 220 crore, US 50 miljoner på jakten.
Undertexter: Jonna Persson