Ještě jednu?
Ne, děkuji.
Kávu, prosím.
Jsem ženatý.
Obdivuji vaše sebevědomí,
ale nesnažím se vás svést.
Prý jste našel únikovou cestu.
Po evakuaci u Dunkerku tu uvázlo mnoho našich britských přátel.
Příliš mnoho.
Potřebují pomoc.
Chcete, ať z Francie propašuju britské válečné zajatce? Jsem Američan.
Přesně.
Británie je ve válce a v obležení.
Hledáme spojence, kteří tu mohou volně působit.
- Slečno... - Říkejte mi Margaux.
Margaux, moje země si v této válce zachovává neutralitu.
Četla jsem v New York Times vaše články z Berlína, pane Fryi.
Vím přesně, co si o americké neutralitě myslíte.
To, co navrhujete,
je vlastizrada.
Pane Benjamine?
Promiňte, snad se nebudete zlobit. Mám otázku ohledně vašeho díla.
Co vás sem přivádí?
Zvědavost.
Tady.
Jestliže aura jedinečných předmětů zmizí, jakmile se začnou masově vyrábět,
kam se vytratí?
Zajímavější otázka bude,
co se stane s aurou jedinečných předmětů,
které jsou rozptýleny silami zla,
zatímco svět, jak jej známe, je ničen
a tříštěn na kusy.
Ale jednoho dne
ty kusy opět složíme jako skládačku.
A tomuto procesu se říká tikkun olam.
Tikkun olam.
Přesně tak.
Chceme financovat odbojové buňky, jako je ta vaše.
Nouzový výbor je záchranná organizace.
Pomáhám lidem uniknout násilí, ne se na něm podílet.
- Tak pomozte našim hochům utéct. - Nemůžu.
Vidíte toho muže v kabátu, co jde kolem?
To je velitel zdejší policie. Chystá zátah na Splendide.
Kdy?
- Za pět, deset minut. - Cože?
Ten v klobouku, který čte noviny, je jeden z jeho mužů.
I ti dva s těmi šálami, kteří se spolu baví u recepce.
I ten s tím doutníkem, který si nechává leštit boty.
Všichni čtyři čekají na velitelův signál.
To nemůžete vědět.
Počkejte a uvidíte.
Larbi Benbarek, viděl jste, jak zazářil?
- Kdo? - Larbi Benbarek.
- Černá perla Marseille. - Cože?
- Nesledujete fotbal? - Ne.
Mám podezření, že sem vtrhne policie.
- Cože? - Naši lidi musí pryč.
Pan Benjamin a pár dalších má dnes namířeno vlakem do Banyuls
a večer přes Pyreneje.
Dostanete ho za Lisou? Mám nápad, kam ostatní ukrýt na jednu noc.
Je Mary Jayne nahoře?
Nejsou parádní? Když se převlečou za dělníky z vinohradu,
Lisa je může vodit přes Pyreneje i ve dne.
A jsou mnohem pohodlnější než ty staré boty, co tu všichni mají.
- Nelíbí? - Ne, jenom jsou mi malé.
Nejradši bych je už nesundala.
- Jen pokud v nich neutečeš do Ameriky. - Ne. Já nikam nejedu.
I když na mě otec zuří.
Že prý Marseille není místo pro Američanku jako já.
Co znamená „Američanka jako ty“?
Však víš.
No, moc amerických turistů tu není.
Ale já nejsem turistka.
Ne.
Čemu se směješ? To není vtipný.
Mám tu opravdové povinnosti. Lidi, kteří na mě spoléhají.
Jo. Já na tebe spoléhám.
Ty si ze mě utahuješ?
To bych si nikdy nedovolil.
- Vtrhne sem policie. - Cože?
Policie!
Doklady!
Tak co bude?
- Vy jste ředitel hotelu? - Ne, Varian Fry.
Ředitel Nouzového záchranného výboru.
Řada hostů v hotelu je pod naší ochranou.
Copak už netrpěli dost? Neporušují žádný zákon.
Jsou to nelegální přistěhovalci.
- Jsou to uprchlíci! - Jaký je v tom rozdíl?
- Pane Benjamine, oblečte se. - Co se děje?
Rychle. Je tu policie.
Policie!
Policie, otevřete!
Otevřete!
Otevřete dveře!
Vypadni, ty úchyle! Padej odsud!
Vypadni!
Podívejte. Sem se vejdou minimálně tři lidi najednou.
Můžu je svézt výtahem.
- Nenajdou tu skrýš? - Nebudeme se skrývat.
Sakra!
Espadrilky!
Hned jsem zpátky.
Tak jo. Tyhle jsou pro ně.
Zbytek schovej, ano?
- Děkuju. - Já děkuju.
A potom...
Najdu tě. Ať budeš kdekoliv.
Dobře.
- Co to děláte? Kam jdeme? - Uvidíte.
Nemůžu pryč.
Nedokončil jsem knihu. Musím psát.
Pane Benjamine, své myšlenky máte tady.
A život je cennější než nějaký manuskript, chápete?
Ano.
Sakra.
Jdeme.
Pojďte.
- Počkejte, nic nevidím. - Tiše!
Kde to jsme?
Vítejte v pravé Marseille.
- Děkuji. - Není zač.
Pojďte.
Ahoj.
Díky.
Walter Benjamin, Julius Berger. Lisa Fittková.
Pojďte se mnou.
Tady máte.
André, Maxi, Jacqueline, počkejte tady.
Já půjdu první.
Co je to za místo?
- To se ti jen zdá, Maxi. - Zdálo se mi, že jsem kufr.
To nebyl sen. To bylo doopravdy.
Haló?
Ahoj.
Variane...
Ne, chci tě požádat o laskavost. Je to naléhavé.
Nepřijel jsi sám?
Dobrý den! Já jsem Mary Jayne Goldová. Pracuju s Varianem.
Lovegrove. Thomas Lovegrove.
Do hotelu vtrhla policie. Nevěděl jsem, kam jinam uprchlíky vzít.
- To je váš dům? - Prozatím.
- A kolik lidí tu bydlí? - Jeden.
Jeden? Kolik tu máte ložnic?
Deset, patnáct?
- Minimálně. - Můžeme tu dnes zůstat?
- Zůstaňte, jak dlouho chcete. - Bude stačit na jednu noc.
- Kolik si účtujete? - Moment...
Variane, zamysli se. Víš, kolik lidí tu můžeme ukrýt?
Bretonovi a Max Ernst už jsou tu.
Dál třeba Mahlerovi, Mannovi, Levinesovi i děti Fraibergových.
A cesta z přístavu trvala jen 20 minut.
Výbor neschválí bydlení v soukromé vile.
Výbor je v New Yorku! Nemusí vědět, kde bydlíme.
Některé naše lidi hledá policie.
A my už jsme možná taky uprchlíci.
Pod svícnem je největší tma. Tahle vila je pro nás ideální.
Nevystavím Thomase nebezpečí, když není součástí naší operace.
Nebezpečí mi popravdě vůbec nevadí.
- Trvám na tom, abyste zůstali. - Výborně.
- Provedete nás? - Račte dál.
Obejmi nevýraznost,
pod povrchem ukrývá pichlavé trny.
Ve svých písních ztratil šnek brnění,
našel však poštovní schránku.
Prší zespoda.
Vítr unáší déšť jako stuhy.
Šedočerné mraky se odrážejí na kůži sardinek.
Podvedeny, omámeny bolestmi zad.
Jsi v pořádku?
Není ti nic?
- Ublížil ti? - Ne.
Všechno sebrali.
Ne. Všechno ne.
- Hotovo? - Všichni už jsou v posteli.
- Mary Jayne. - Ano?
Asi budeme potřebovat víc peněz, než jsme původně mysleli.
Potřebujeme novou kancelář, dopravu do města...
Žádný problém.
- Určitě? - Neboj se.
- Postarám se o to, Variane. - Děkuju.
Je skvělé, že se dnes všichni vyspíme v posteli,
takže děkujeme, Thomasi.
Zopakuj mi prosím, jak vlastně víme, že nedonášíš gestapu?
Já?
Vyrostl jsem v kibucu.
No, když se v krizi zjeví dobrá víla s prázdnou vilou,
mohl by se z ní vyklubat vlk.
Thomas uvízl v Evropě, když začala válka. Jako všichni ostatní.
- Tenhle člověk není gestapácký donašeč. - Možná ta dobrá víla.
Ale vážně.
- Znám ho. - Odkud?
Kde jste se poznali?
Před pěti lety v Berlíně
nacisti v baru brutálně napadli nevinného Žida.
My jediní jsme mu pomohli.
Jenom popíjel pivo, a probodli mu ruku nožem. Všude krev...
Psal jsem o tom do New York Times, ale pohřbili to.
V tu chvíli
jsem si uvědomil, že tahle válka
bude jiná než všechny ostatní.
- Můžu s něčím pomoct? - Ne, díky. Posaďte se.
Není velká, ale je pohodlná.
Už chybí jenom jídlo od naší mámy.
Děkuju, Paule.
Neukázals mu to nejlepší.
Máš za sebou dlouhý den.
To je lepší.
Nemůžeme v tom pokračovat.
Kvůli tvé ženě?
Ne. Eileen ví přesně, kdo jsem.
Kvůli Mary Jayne a všem ostatním, co jsou hned vedle
a v pokojích na téhle chodbě.
Tyhle dvě stránky svého života musím oddělit.
Dvě stránky sebe?
Mám na mysli tu osobní
a pracovní.
- Co by tomu řekli? - No tak.
Jsou tady tlusté zdi.
Myslím to vážně.
Dobře.
Lituji, slečno Goldová,
ale váš zůstatek je menší než požadovaná částka.
Ale z Národní banky v Chicagu mi chodí peníze každý týden.
Tento týden nic nepřišlo.
No, určitě je to jen nedorozumění.
Než to vyřeším, dal byste mi nějaké peníze předem?
Obávám se, že to nepůjde.
- Co prosím? - Nemáte na účtu žádné peníze.
Jsem vážená klientka této banky už několik měsíců.
Toto jsou prozatím vaše poslední peníze.
Prosím.
Děkuji.
Proboha.
- Myslíš, že našli, co hledali? - Snad ne.
Ano.
- Pomůžeš mi s tím? - Jo.
Jenom to...
Max Ernst.
Pasy.
Seznam?
Jo.
Ještě před pár lety jsme projeli celou Riviéru vlakem.
První třídou. Mé advokátní kanceláři se dařilo.
Byl jsem na vrcholu blaha. Kdo by býval tušil, jak hluboko klesneme?
Já tedy ne.
Mně v roce 1933 nabídli práci v Palestině,
ale odmítl jsem, nechtěl jsem žít v poušti.
Možná to byla chyba.
Spousta špatných rozhodnutí nás dostala až do téhle situace.
Špatná rozhodnutí...
mylně chápaná jako pokrok.
Já se snažím neohlížet.
Já se umím jen ohlížet.
Ale kráčejte přitom kupředu.
Kdo jde kupředu, nechává za sebou jen hromádky střepů.
Nic víc.
Historie
je vítr, který nás vane kupředu a ničí vše, co mu stojí v cestě.
Tak už pojďte.
Pomůžu vám.
Děkuji.
Odkud jsi?
- Původem z Berlína. - Z Berlína...
- Odjel jsem v třicátým třetím. - A kam?
Se starší sestrou Ursulou jsme nejdřív jeli do Paříže,
pak do Terstu, Londýna, Sevilly
a zase do Paříže.
A zbytek tvé rodiny?
Můj otec zemřel těsně před nástupem Hitlera.
A moje... Podle posledních zpráv
byla matka a mladší sestra Eva na cestě do Londýna.
Ale popravdě...
nevím, jestli tam dojely.
A taky nevím, jak to zjistit.
Možná to ani nechci zjistit.
Tímhle tempem to přes hranice do svítání nestihneme.
Je mi líto, rychleji nemůžu.
- Tak se musíme vrátit. - Až do Banyuls?
Je tu kamenný dům, kde se dá přespat.
Před chvílí jsme šli kolem. Není to daleko.
To už nezvládnu. Radši přenocuju tady.
Tady?
Přímo tady.
Vyzvedneme vás za svítání.
Dobrou noc.
Neničí vás to někdy?
Co?
Deset metrů odsud spí na pláži hladovějící lidé.
Tahle země míří do sraček. Promiňte ten výraz.
Není divu, že vás otec chce doma.
Takové šampaňské v Chicagu nemají.
Proto jste ještě tady?
Mluvil jste s ním?
Ještě ne.
Co říkal, když jste nepřijela?
Odřízl mě od peněz.
Promluvíte s ním, prosím? Řekněte mu, že se nemá proč bát.
Problém je, že s ním souhlasím.
Vážně chceš, abych odjela, Grahame?
- Já? - Ano.
Nebudu ti potom chybět?
Pane Benjamine.
Pane Benjamine?
Pane Benjamine!
Co se děje?
Vzal jsem si trochu morfia,
aby se mi líp usínalo.
Neměl byste si s tím zahrávat.
Nebojte. Vím přesně, co dělám.
Dobré ráno.
Tak...
jdeme.
Pane Benjamine...
Kdes byla?
Pracovala jsem.
- Jak ses sem dostal? - S Varianem.
Včera jsme našli kancelář.
Zařídili jsme ji. Je připravená.
Už domlouváme pohovory.
Rozneslo se to.
To je skvělé.
- Jo. - Jdeš dál?
Teď bydlíš tady, ale nespala jsi tu.
Budu tady bydlet, Alberte. A ty můžeš taky.
Jo, jasně.
Ve vile, půl hodiny od všech lidí, kterým se snažíme pomoct.
Možná se v takovém domě jen cítím pohodlněji než ty.
Tady je jen 26 pokojů, zatímco u nás doma 30, takže...
Mary Jayne...
Prosím. Můžeš chvilku...
Já...
Přijel jsem kvůli tobě.
- Musím se jít okoupat. - No jistě. Jo.
Tranzitní víza, prosím.
Zjevně je nějaký problém.
Zůstaňte v klidu.
Hranice byla včera ráno zavřená. Jak jste se sem dostali?
Pustili nás Francouzi.
Vedle je hotel. Zůstaňte tam, dokud se to nevyřeší.
A teď běžte.
Potřebuju cigaretu.
Můžu poprosit?
Díky.
Jaká byla noc?
Nestyďte se. Působíte jako moderní žena.
Moderní žena s presbyteriánským svědomím.
Otec mi zmrazil fond. Už žádné peníze.
- Proč? - Snaží se mě donutit jet domů.
To mu tak chybíte?
To sotva. Ne, jen se bojí o svou pověst.
Bože chraň, aby jeho dcera chodila po Marseille mezi lůzou.
Víte, co se stane, když pojedu domů?
Máma přehrabe dno Michiganského jezera,
aby své stále nezadané dceři našla nějakého ubožáka, co si ji vezme.
A pak strávím zbytek života v klubu hraním bridže.
Ale když se vrátím, rozmrazí mi svěřenský fond.
Mohla bych Varianovi poslat peníze z Chicaga.
Zaplatit nové kanceláře. Všechny tady nakrmit,
obstarat jízdenky na vlak...
Záchranný výbor možná víc potřebuje peníze než mě.
Tím bych si nebyl tak jistý.
Varianovi ani slovo.
Slibuju, že něco vymyslím, než abych ho musela zklamat.
Třeba nemusíte.
Nemusím co?
Jet domů ani někoho zklamat.
Pane Benjamine.
Můj manuskript...
se musí dostat do Ameriky.
Dávejte na můj kufřík pozor, ano?
Ten kufřík donesete do Ameriky sám, pane Benjamine.
Ať se mnou, nebo beze mě.
Slibujete?
Slibuju.
Jsem z Bulharska, ale po střední jsem se přestěhoval do Hamburku.
Manželku Janu jsem poznal v autobuse.
Musela jsem se sousedy odjet do Francie,
ale nevím, kde teď jsou.
Narodil jsem se do chudoby.
Každá práce pro mě byla požehnáním.
Pak jsem vybudoval továrnu a pak další.
K dělníkům jsem se choval důstojně.
Platil jsem daně.
Bydlela jsem se sestrou. Pracuju doma.
Pak někdo říkal, že si pro nás přijdou.
Manžela a syna zabili při nacistické invazi.
Mě z nějakého důvodu nechali žít.
A všichni byli pryč. Bratr.
Sestra.
I matka.
A nevím, co se stalo s mým bratrem.
Jste profesionální umělkyně, politička nebo publikující akademička?
- Ne. - Jsem Evropan. Všichni jsme Evropané.
Jsem švadlena.
Jsem matka.
Rodiče jsou mrtví.
- Nikdo mi nezbyl.
- Pomůžete mi? - Musím do Ameriky.
Udělám cokoli, abych zachránil rodinu.
- Pomůžete mi? - Pomůžete mi?
- Pomůžete? - Prosím, pomozte.
Potřebuju někam do bezpečí, dokud to šílenství neskončí.
Pomůžeš nám?
Jste profesionální umělec, politik nebo publikující akademik?
Můžu si půjčit tužku?
Prosím.
Co říkáte?
Moc hezké.
Nedělám jen karikatury. Umím nakreslit cokoliv.
Nevím, zda vám můžeme pomoci.
Prosím. Možná můžu pomoct já vám.
Studoval jsem uměleckou. Byl jsem nejlepší ve třídě.
Omluvíte mě na chvilku?
Variane?
- Ano? - Volal někdo z konzulátu.
Patterson?
Jeden jeho náměstek.
Prý je to naléhavé.
- Určitě to není past? - Španělé nás nechávají jít.
Musíme na vlak, než si to rozmyslí.
Kde je pan Benjamin?
Pane Benjamine!
Probuďte se! Můžeme jít.
Pane Benjamine, vzbuďte se!
Pane Benjamine, vstávejte!
Waltere?
V této situaci, z níž není východisko,
mi nezbývá než se vším skoncovat.
Zatraceně!
Můj život
vyhasne v malé vesničce v Pyrenejích, kde nikdo neví, kdo jsem.
Liso, musíme na vlak.
Máš pravdu.
Pane Fryi.
Poznávám vás.
Vicekonzul?
Bingham. Hiram Bingham.
Děkuji, že jste přišel. Chtěl jsem, aby nás nikdo neslyšel.
- Co si přejete? Musím zpátky do práce. - Jistě.
Chtěl jsem vám osobně vysvětlit naši novou politiku.
Novou politiku?
Ježíši, nerozumíme ani té staré.
- Vyslechněte mě. - Máme plné ruce práce.
Jediný úspěch je, že jsme zachránili pana Benjamina.
To je moc dobrá zpráva.
Pan Patterson neví, že jsem tady.
Odteď je vízová politika taková, že budete chodit přímo za mnou.
Jak to?
Patterson není vaší snaze nakloněný. Dnes ráno mi řekl, cituji:
„Žádní levičáci, britští váleční zajatci ani Židi. Copak to nechápete?“
Nevím, jaké zprávy máte z New Yorku.
No, vím,
že Kindertransport do Anglie odvolali.
A ve Spojených státech je nulový zájem přijímat děti uprchlíků.
Moje žena byla nedávno na večírku v D.C., kde o tom jedna prominentka vtipkovala.
„Tisíc židovských dětí?
Vyroste z nich akorát tisíc hnusných dospělých,“ řekla.
Americká vláda záměrně vyčkává,
protože nikoho nezajímá, že vypuklo peklo.
Musíte odsud rychle dostat co nejvíc lidí.
To mi povídejte.
Ale jsem rád, že na konzulátu pořád máme přátele.
Přátele ne, pane Fryi.
Jen mě.
Nebojte se.
Moje šéfová vám všechno vysvětlí.
Kde je?
Tady.
Mary Jayne, to je Margaux.
Zdravím.
- Kouříte? - Ne, děkuji.
To je škoda.
To není zdaleka všechno.
Přidejte se k nám.
Přidat se k vám?
Jako špionka? Nejsem vycvičená.
Ne?
Dozajista se umíte člověku přizpůsobit, aby se cítil příjemně, i když vy ne.
Co prosím?
Abyste v místnosti za žádnou cenu příliš nevyčnívala?
A co potlačit své pocity, když se zrovna nehodí,
nebo být zticha, když zuříte?
Určitě si pamatujete, kdo má kdy narozeniny,
jakou má oblíbenou písničku, a spoustu dalších detailů,
aniž by vás o to někdo žádal.
Mýlím se?
Děkuji.
A jestli mi chcete namluvit, že neskrýváte svou inteligenci v situaci,
kdy by mohla někoho zastrašit,
no,
nebudu vám to věřit.
Myslím, že jste na to cvičena celý život, slečno Goldová.
Jako každá žena, ne?
NA MOTIVY ROMÁNU THE FLIGHT PORTFOLIO
SERIÁL JE SMYŠLENÝ, JE VŠAK INSPIROVANÝ SKUTEČNÝMI OSOBAMI A UDÁLOSTMI.