AZ ATLANTI-ÓCEÁNON TÚL
SPLENDIDE SZÁLLÓ
Még egyet?
Nem, köszönöm.
Kérnék egy kávét.
Nős vagyok.
Csodálom az önbizalmát,
de nem elcsábítani akarom.
Úgy hallom, talált kiutat.
Sok brit barátunk Franciaországban ragadt Dunkerque után.
Túl sokan.
Segítenünk kell.
Azt kéri, hogy csempésszek ki brit hadifoglyokat? Amerikai vagyok.
Pontosan.
Nagy-Britannia háborúzik, ostrom alatt áll.
Szabadon működő szövetségesek kellenek.
- Miss... - Hívjon Margaux-nak!
Margaux, a hazám hivatalosan semleges ebben a háborúban.
Olvastam a cikket, amit Berlinből a New York Timesnak írt, Mr. Fry.
Tudom, mit gondol Amerika semlegességéről.
Amit ön javasol,
az hazaárulás.
Herr Benjamin?
Elnézést a zavarásért! Csak lenne egy kérdésem a munkája kapcsán.
Miért jött ide?
Csak kíváncsi vagyok.
Megvan.
„Ha az egyedi tárgyak aurája eltűnik a tömeggyártás során,
hová kerül?”
Még érdekesebb kérdés,
hogy mi történik az olyan egyedi tárgyak aurájával,
amelyeket a gonosz erők elragadnak,
miközben lerombolják a világot, amit ismerünk, és darabokra törik?
De egy nap...
újra összerakjuk majd a darabokat, mint egy kirakós játékot.
Ennek a folyamatnak „tikkun olam” a neve.
Tikkun olam?
Tikkun olam.
Pontosan.
Ellenállócsoportokat akarunk finanszírozni, mint a magáé.
A Rendkívüli Mentőbizottság segélyszervezet.
Menekülni segítek az erőszak elől, nem részt venni benne.
- Segítsen a fiainknak! - Nem tehetem.
Látja azt a kabátos férfit, aki épp távozik?
Ő a marseille-i rendőrfőnök. Rajtaütésre készül a szállóban.
Mikor?
- Öt-tíz perc múlva. - Tessék?
A kalapos férfi, aki olasz újságot olvas, az egyik embere.
Akárcsak az a két sálas fickó, akik a pultnál beszélgetnek.
És a szivarozó pasas, aki épp cipőt pucoltat.
Mind a négyen a parancsnok jelére várnak.
Csak blöfföl.
Várjon itt, és meglátja.
Látta, milyen csodás volt Larbi Benbarek?
- Ki? - Larbi Benbarek.
A marseille-i Fekete Gyöngy. Maga nem focirajongó?
Nem.
Fülest kaptam, hogy rajtaütés lesz itt.
- Mi? - Juttassunk ki mindenkit!
Mr. Benjamin és még néhányan Banyuls-ba vonatoznak ma este,
és átkelnek a Pireneusokon.
Odaküldöd Lisához? Van egy ötletem, hová vigyük a többieket egy estére.
Mary Jayne odafent van?
Nem nagyszerűek? Ha mindenki szőlőmunkásnak öltözik,
akkor Lisa napközben is átviheti őket.
És annyival kényelmesebbek,
mint az elnyűtt csizmák, amiket hordanak.
- Nem tetszik? - Csak nem elég nagy.
Le se akarom venni.
Csak nehogy elmenekülj benne Amerikába!
Nem megyek sehova.
Habár apám szörnyen dühös rám.
Azt hajtogatja: „Nem való Marseille egy ilyen amerikai nőnek.”
Mert milyen amerikai nő vagy?
Tudod.
Nem sok amerikai turistát látni.
Már megbocsáss, nem vagyok az.
Nem.
Mit nevetsz? Ez nem vicces.
Komoly felelősség van rajtam, tudod? Rengeteg ember számít rám.
Igen, én is számítok rád.
Gúnyolódsz rajtam?
Sosem gúnyolódnék rajtad.
- A rendőrség razziát tart. - Mi?
Rendőrség!
Az iratait!
Mi folyik itt?
- Ön az igazgató? - Nem, Varian Fry vagyok.
A Rendkívüli Mentőbizottság elnöke vagyok.
A szálló több vendége az oltalmunk alatt áll.
Nem szenvedtek még eleget? Nem szegünk törvényt.
Mind külföldi bűnöző, Mr. Fry.
Menekültek!
Mi a különbség?
- Mr. Benjamin, öltözzön fel! - Mi történik?
Gyorsan! Itt a rendőrség.
Rendőrség!
Rendőrség! Kinyitni!
Rendőrség!
Nyissa ki az ajtót!
Kifelé, maga perverz disznó! Tűnjön innen!
Kifelé!
Nézze! Ebben egyszerre három ember is elfér.
Leviszem őket a lifttel.
- Itt biztosan elbújhatunk? - Nem bújunk el.
A francba!
A cipők!
Mindjárt jövök.
Tessék! Ezek itt az övéik, a többit pedig rejtsd el, rendben?
- Kösz! - Én köszönöm.
Mi lesz később?
Megkereslek. Bárhol is vagy.
Helyes.
- Mit csinál? Hová megyünk? - Meglátja.
Nem mehetek el. Nem fejeztem be a könyvemet. Írnom kell!
Herr Benjamin, a gondolatai idebent vannak.
Az élete többet ér, mint egy nyamvadt kézirat, érti?
Igen.
A francba!
Menjünk!
Jöjjön velem!
- Várjon! Nem látok semmit. - Csendet!
Hol vagyunk?
Üdv a valódi Marseille-ben!
- Köszönöm. - Szívesen.
Nyomás!
Helló!
Köszönöm!
Walter Benjamin, Julius Berger, Lisa Fittko.
Jöjjenek!
Tessék!
André, Max, Jacqueline, mind maradjanak itt!
Én megyek előre.
Mi ez a hely?
Álmodozol, Max.
Azt álmodtam, hogy bőrönd vagyok.
Az valójában nem álom volt, tényleg megtörtént.
Hahó?
Helló!
Varian!
Azért jöttem, hogy szívességet kérjek. Vészhelyzet van.
Nem egyedül jöttél?
Helló! Mary Jayne Gold vagyok, Varian munkatársa.
Lovegrove. Thomas Lovegrove.
A rendőrség razziázott a szállóban.
Nem tudtam, hová vigyem őket.
- Ez a maga háza? - Egyelőre.
- Hány ember lakik itt? - Egy.
Egy? Hány hálószobája van?
Tíz? Tizenöt?
- Legalább. - Maradhatunk egy estére?
Ameddig csak akarnak.
Egyetlen éjszaka elég lesz.
- Mennyit kér érte? - Várjunk egy percet!
Varian, gondolj bele, hány embert rejthetnénk el itt!
Bretonék és Max Ernst már itt vannak.
Elférnének Mahlerék, Mannék, Levine-ék, a Fraiberg gyerekek.
Csak húsz perc volt az út a kikötőből.
A Bizottság nem hagyna jóvá egy magánvillát.
Ők New Yorkban vannak. Nem kell tudniuk róla.
Néhányukat körözi a rendőrség.
Talán már mi is szökevények vagyunk.
Akkor az orruk előtt fogunk elbújni. Ez a villa tökéletes.
Nem sodorhatjuk veszélybe Thomast, ő nem dolgozik nekünk.
Valójában hozzászoktam a veszélyhez.
- Kérem, maradjanak! - Ezt megbeszéltük.
- Körbevezet minket? - Fáradjon be!
Az egyhangúságba karolnak a szúrós tüskék odalent.
Dalaiban egy csiga elvesztette a házát,
de talált egy postaládát.
Az eső fejjel lefelé esik.
Lobogó áramlatok, mint megannyi szalag.
A szürke felhők tükröződnek a szardíniák pikkelyein.
Csúnyán rászedte őket az ágyéki fájdalom.
Minden rendben?
Jól vagy?
- Bántottak? - Nem.
Mindent elvittek.
Nem mindent.
- Berendezkedtek? - Mindenki ágyban van.
- Mary Jane! - Igen?
Azt hiszem, több pénzre lesz szükségünk, mint hittük.
Kell egy új iroda, közlekednünk kell a városba...
Nem gond.
- Biztos? - Ne aggódj!
- Bízd rám, Varian! - Köszönöm.
Jó érzés, hogy ma éjjel mindenki ágyban alszik.
Köszönjük, Thomas!
Mit is mondott, honnan tudhatjuk, hogy ön nem a Gestapo kémje?
Én? Egy kibucban nőttem fel.
Tündérkeresztanya felbukkan egy üres villával, amikor vészhelyzet van.
Kiderülhet, hogy farkas.
Thomas is Európában ragadt, amikor kitört a háború.
- Ez a férfi nem a Gestapo kémje. - Sokkal inkább tündérkeresztanya.
De most komolyan.
Ismerem őt.
Honnan?
Honnan ismeritek egymást?
Öt évvel ezelőtt Berlinben egy ártatlan zsidó férfit
brutálisan megtámadtak a nácik egy bárban. Egyedül mi próbáltunk segíteni neki.
Ült és sörözött, a nácik meg kést vágtak a kezébe. Ömlött a vér...
Írtam róla a New York Timesnak, de nem hozták le.
Abban a pillanatban tudtam,
hogy ez a háború...
más lesz, mint a többi.
Segíthetek?
Nem, nem kell. Ülj csak le!
Nem nagy, de kényelmes.
Egyedül anyánk főztje hiányzik.
Köszönöm, Paul!
A legjobbat meg sem mutattad.
Hosszú napod volt.
Így mindjárt jobb.
Nem folytathatjuk ezt!
A feleséged miatt?
Nem. Eileen pontosan tudja, ki vagyok.
Mary Jayne és a többiek miatt, akik a szomszéd szobákban alszanak,
végig a folyosón.
Külön kell választanom ezt a két részét az életemnek.
Mármint a te két részedet?
Úgy értem, a magánéletemet és a szakmai életemet.
Mit gondolnának?
Nagyon vastagok itt a falak.
Komolyan mondom.
Rendben.
Miss Gold, sajnálom, de nincs annyi a számláján,
amennyit ki szeretne venni.
De minden héten utalnak nekem a chicagói Second National Bankből.
Ezen a héten nem jött pénz.
Nos, ez csak valami félreértés lehet.
Amíg utánajárok a dolognak, adna előlegbe készpénzt?
Attól tartók, ez lehetetlen.
- Parancsol? - Nincs pénz a számláján.
Hónapok óta a bankjuk kiemelt ügyfele vagyok.
Jelenleg már csak ennyi áll a rendelkezésére.
Kérem!
Köszönöm!
Jézusom!
- Vajon megtalálták, amit kerestek? - Remélem, nem.
Oké.
- Tudnál segíteni? - Igen.
Csak...
Max Ernst.
Útlevelek.
A lista?
Igen.
Néhány éve végigutaztuk a Riviérát vonattal.
Első osztályon. Jól ment az ügyvédi irodám, sikeres voltam.
Ki hitte volna, hogy minden így összeomlik?
Én nem.
1933-ban ajánlottak nekem egy állást Palesztinában.
Visszautasítottam. Nem akartam a sivatagban élni.
Talán rosszul döntöttem.
Annyi rossz döntés vezetett mindannyiunkat ehhez a helyzethez.
Rossz döntések,
amiket a haladás narratívájának hittek.
Én nem nézek vissza.
Én csak azt teszem.
Csak közben haladjon is!
Ahogy haladunk előre, törmeléket hagyunk magunk után.
Semmi egyebet.
A történelem
a szél, ami fúj minket előre, és mindent lerombol az útjában.
Jöjjön!
Hadd segítsek!
Köszönöm!
Honnan jöttél?
- Eredetileg Berlinből. - Berlin.
1933-ban jöttem el.
Hová mentél?
Először a nővéremmel, Ursulával Párizsba mentünk,
aztán Triesztbe, Londonba, majd Sevillába,
és végül vissza Párizsba.
És a családod többi tagja?
Apám meghalt, mielőtt Hitler hatalomra jutott,
és aztán... Amennyire tudom,
anyám és a húgom, Eva úton voltak Londonba.
De...
az igazság az,
hogy nem tudom, odaértek-e.
És fogalmam sincs, hogyan derítsem ki.
Talán nem is akarom tudni.
Ha ilyen tempóban haladunk, nem érünk át naplemente előtt.
Sajnálom, nem megy gyorsabban.
- Akkor forduljunk vissza! - Vissza Banyuls-ba?
Van egy kőház, ahol alhatunk.
Nemrég hagytuk el. Nincs messze.
Nem tudok visszamenni ahhoz a házhoz. Inkább itt éjszakázom.
Itt?
Igen, itt.
Hajnalban eljövünk önért.
Jó éjt!
Magát sosem érinti meg?
Micsoda?
Éhező emberek alszanak a parton, alig tíz méterre innen.
Ez az ország a kanálisban fogja végezni, már elnézést.
Nem csoda, hogy az apja hazavárja.
Chicagóban nincs ilyen pezsgő.
Ezért van még itt?
Beszélt vele?
Még nem.
Mit szólt hozzá, hogy marad?
Nem küld több pénzt.
Beszélne vele? Mondja meg neki, hogy nincs miért aggódnia!
Az a gond, hogy egyetértek vele.
Azt akarja, hogy elmenjek, Graham?
- Én? - Igen.
Nem hiányoznék magának?
Herr Benjamin!
Mi van, mi az?
Bevettem egy kis morfiumot,
hogy el tudjak aludni.
Nem szabadna játszania ezzel.
Ne aggódjon! Tudom, mit csinálok.
Jó reggelt!
Szóval...
induljunk!
Herr Benjamin!
Hol voltál?
Dolgoztam.
- Ki hozott ide? - Varian.
Tegnap találtunk egy irodát.
Berendeztük meg minden. Készen áll.
Szervezzük az interjúkat, terjed a hír.
Nagyszerű.
- Igen. - Bejössz?
Most már itt élsz, de nem itt éjszakáztál.
Itt lakom, Albert. Te is lakhatsz itt, ha akarsz.
Igen, persze.
Egy villában, félórányira azoktól, akiken segíteni próbálunk.
Talán nekem otthonosabb egy ilyen hely, mint neked.
Ebben a házban csak 26 szoba van, otthon 30 szobánk van...
MJ, várj!
Kérlek! Csak...
Én...
Téged akartalak látni.
- Most inkább szeretnék megfürödni. - Oké, menj csak!
Tranzitvízumokat!
Valami nem stimmel.
Nyugalom!
Tegnap reggel lezárták a határt. Hogyan jutottak át?
A franciák átengedtek.
A szomszédos hotelben maradnak, amíg ennek utánajárunk.
Mozgás!
Muszáj rágyújtanom.
Kaphatok egyet?
Köszönöm.
Milyen volt az estéje?
Ne szemérmeskedjen! Modern nőnek tűnik.
Egy modern nő, presbiteriánus lelkiismerettel.
Apám befagyasztotta a számlámat. Nincs pénzem.
- Miért? - Rá akar venni, hogy hazamenjek.
Ennyire hiányzik neki?
Aligha. Nem, csak félti a hírnevét.
Isten őrizz, hogy a lánya Marseille-ben bóklásszon a pórnéppel!
Tudja, mi lesz, ha hazamegyek?
Anyám a Michigan-tó fenekét is átkutatja majd
hogy találjon egy hullát vagy egy elvált férfit,
aki hajlandó elvenni a vénkisasszony lányát.
Aztán életem hátralevő részében
a klubban fogok bridzsezgetni.
De ha visszamegyek, újra hozzájutok a pénzemhez,
és küldhetek pénzt Variannek Chicagóból.
Fizetni tudnék az új irodáért, az ételért,
a vonatjegyekért, és...
Nem tudom. A Bizottságnak talán jobban kell a pénz, mint én.
Nem lennék ebben olyan biztos.
Ne szóljon Variannek!
Ígérem, kitalálok valamit, mielőtt csalódást okozok neki.
Talán nem is kell.
Mit nem kell?
Hazamennie vagy csalódást okoznia.
Herr Benjamin!
A kéziratomnak...
el kell jutnia Amerikába.
Vigyázzon az aktatáskámra, rendben?
Saját maga fogja elvinni az aktatáskát Amerikába.
Talán igen, talán nem.
Megígéri nekem?
Ígérem.
Bulgáriában születtem, a gimnázium után Hamburgba költöztem.
A feleségemet, Janát a buszon ismertem meg.
A szomszédaimmal jöttem Franciaországba,
de most nem tudom, hol vannak.
Szegénynek születtem. Bárhol is dolgoztam, én voltam a legjobb.
Aztán vettem egy saját gyárat. Aztán még egyet.
Tisztességesen bántam a munkásaimmal.
Befizettem az adót.
A húgommal éltem, otthon dolgoztam.
Egy nap azt mondták, hogy jönnek értünk.
A nácik megölték a férjemet és a fiamat.
Engem valamiért életben hagytak.
Mind meghaltak. A bátyám.
A nővérem.
Az anyám.
És nem tudom, mi történt a bátyámmal.
Ön esetleg hivatásos művész, politikus vagy egyetemi professzor?
- Nem. - Európai vagyok. Mind európaiak vagyunk.
Varrónő vagyok.
Anya vagyok.
A szüleink meghaltak.
- Nincs családom.
- Segít nekem? - El kell jutnom Amerikába.
Bármit megteszek a családomért.
- Tud segíteni? - Segít nekem?
- Segít? - Kérem, segítsen!
Csak egy biztonságos helyet kérek, amíg véget ér ez az őrület.
Segít nekünk?
Ön esetleg hivatásos művész, politikus vagy egyetemi professzor?
Adna egy ceruzát?
Tessék!
Mit gondol?
Nagyon tetszik.
Nem csak karikatúrákat készítek. Bármit lerajzolok.
Nem tudom, segíthetünk-e.
Kérem! Talán én segíthetnék maguknak.
Művészeti iskolába jártam. Osztályelső voltam.
Megbocsátana egy pillanatra?
Varian?
- Igen? - A konzulátusról hívnak.
Patterson?
Az egyik helyettese.
Azt mondja, sürgős.
Biztos, hogy nem csapda?
A spanyolok elengedtek.
Vonatra szállunk, mielőtt meggondolják magukat.
Hol van Herr Benjamin?
Herr Benjamin!
Ébresztő! Elengedtek minket.
Herr Benjamin, keljen fel!
Herr Benjamin, ébresztő!
Walter...
Ebben a kilátástalan helyzetben
nincs más választásom, mint véget vetni mindennek.
A francba!
Az életem egy kis faluban ér véget,
a Pireneusokban, ahol senki sem tudja, ki vagyok.
Lisa!
A vonatunk.
Igen, igaza van.
Mr. Fry!
Már láttam magát.
Az alkonzul vagyok.
Bingham. Hiram Bingham.
Kösz, hogy eljött. Nem akartam, hogy bárki hallgatózzon.
- Mit tehetek önért? Sok a dolgom. - Hogyne.
Személyesen akartam elmagyarázni az új szabályzatunkat.
Új szabályzat?
Egek! Már a régit is nehéz volt követni.
- Hallgasson végig! - Rengeteg a munkánk.
Az egyetlen jó hír, hogy kijuttattuk Walter Benjamint.
Ez remek hír.
Patterson nem tudja, hogy itt vagyok.
Mostantól közvetlenül hozzám kell fordulnia a vízumokért.
Mégis miért?
Patterson nem támogatja az ügyüket. Ma reggel azt mondta nekem, idézem:
„Nem mentünk komcsikat, brit hadifoglyokat és zsidókat. Világos?”
Nem tudom, mit hallott New Yorkból.
Tudom, hogy lefújták a Kindertransportot Angliába.
És az Államok nem akarja befogadni a menekültgyerekeket.
A feleségem nemrég Washingtonban partizott,
ahol egy nő ezzel viccelődött.
Ezer zsidó gyerek?
„Nos, semmi más nem lesz belőlük, mint ezer ronda felnőtt.” Ezt mondta.
Az amerikai kormány szándékosan húzza az időt.
Senkit sem izgat, hogy elszabadult a pokol.
Mindenkit ki kell juttatnia, akit csak tud!
Nekem mondja?
Jó tudni, hogy még vannak barátaink a konzulátuson.
Nincsenek, Mr. Fry.
Egyedül én.
Ne izguljon!
A főnököm minden kérdésére válaszol.
Hol van a fickó?
Itt is van.
Mary Jayne, ő itt Margaux.
Helló!
- Dohányzik? - Nem, köszönöm.
Nagy kár.
Van ott még, ahonnan ez jött.
Dolgozzon velünk!
Magukkal?
Legyek kém?
Nem vagyok kiképezve rá.
Nem?
Biztosan tud bánni a férfiakkal,
még akkor is, ha maga nem érzi jól magát.
Hogy mi?
Tudja, hogyan legyen észrevétlen egy helyiségben.
El tudja fojtani az érzéseit, ha a helyzet megkívánja,
és dühösen is tudja tartani a száját.
Biztosan emlékszik mások születésnapjára,
a kedvenc dalaikra, és mindenféle személyes információra,
kérés nélkül.
Talán tévedek?
Köszönöm!
Ha megpróbálja beadni nekem, hogy nem tetteti magát ostobának,
amikor az éles eszét fenyegetőnek tarthatják,
nos...
Nem hiszek magának.
Úgy is mondhatnánk, egész életében erre készült, Miss Gold.
Mint minden nő.
AZ ATLANTI-ÓCEÁNON TÚL
JULIE ORRINGER REGÉNYE ALAPJÁN
EZ A SOROZAT A KÉPZELET SZÜLEMÉNYE,
AMELYET VALÓDI EMBEREK ÉS ESEMÉNYEK IHLETTEK.
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka