Enda en?
Nei, takk.
En kaffe, takk.
Jeg er gift.
Jeg beundrer selvtilliten din, men jeg prøver ikke å forføre deg.
De sier du har funnet en fluktrute.
Mange briter er fanget i Frankrike etter retretten i Dunkirk.
For mange.
De trenger hjelp.
Ber du meg smugle krigsfanger ut av Frankrike? Jeg er amerikaner.
Nemlig.
Storbritannia er i krig og er beleiret.
Vi trenger allierte som kan operere fritt.
- Frøken... - Kall meg Margaux.
Margaux, landet mitt er offisielt nøytrale.
Jeg leste artiklene du skrev fra Berlin i The New York Times.
Jeg vet hva du mener om nøytraliteten.
Det du foreslår er forræderi.
Herr Benjamin.
Unnskyld meg. Håper det er greit. Jeg har et spørsmål om arbeidet ditt.
Hva får deg hit?
Å, nysgjerrighet.
Her.
Hvis auraen til unike ting forsvinner når de blir masseprodusert,
hvor blir den av?
Et mer interessant spørsmål:
Hva skjer med auraen til unike gjenstander
som spres av ondskapens krefter
mens verden blir ødelagt,
knust i fillebiter.
Men en dag
skal vi sette alt sammen igjen, som et puslespill.
Denne prosessen kalles tikkun olam.
Tikkun olam.
- Tikkun olam. - Akkurat.
Vi vil finansiere motstandsgrupper som din.
ERC er en nødhjelpsorganisasjon.
Jeg hjelper folk med å unnslippe vold, jeg bidrar ikke til den.
- Hjelp våre gutter. - Jeg kan ikke det.
Ser du mannen der borte? Han i frakken?
Politisjefen i Marseille. Han forbereder seg på en razzia.
Når da?
- Fem, ti minutter. - Hva?
Mannen som leser avisen, er en av hans menn.
Det er også de med skjerf ved resepsjonen,
og han som får skoene pusset mens han røyker en sigar.
Alle fire venter på kommandantens signal.
Det vet du ikke.
Vent her og finn ut av det.
Larbi Benbarek, så du triumfen hans?
- Hvem? - Larbi Benbarek.
Marseilles sorte perle. Er du ikke fotballfan?
Nei.
Jeg tror det vil skje en razzia snart.
- Hva? - Vi må få folk ut.
Herr Benjamin og noen av de andre skal til Banyuls med tog i dag
og over Pyreneene i kveld.
Kan du få dem til Lisa? Jeg vet hvor jeg kan plassere de andre i natt.
Er Mary Jayne oppe?
Er de ikke fine? Hvis alle er kledd som vingårdarbeidere,
kan Lisa ta folk over Pyreneene om dagen.
Og de er mye mer komfortable enn de gamle støvlene alle har på.
- Liker du dem ikke? - De er ikke store nok.
- Jeg tar dem kanskje aldri av. - Bare du ikke rømmer til USA i dem.
Nei. Jeg skal ingen steder.
Selv om faren min er rasende på meg.
Han sier: "Marseille er ikke noe sted for en kvinne som deg."
Hva slags kvinne er det?
Du vet.
Det er ikke mange turister her.
Unnskyld meg, jeg er ikke turist.
- Nei. - Hvorfor ler du? Det er ikke morsomt!
Jeg har ansvar her. Det er folk som stoler på meg.
Ja. Jeg stoler på deg.
Gjør du narr av meg?
Det ville jeg aldri gjort.
- Det er razzia på hotellet. - Hva...
Politi!
Papirene deres!
Hva skjer?
- Er du hotelldirektøren? - Nei. Varian Fry.
Jeg er direktøren i ERC?
En rekke gjester her er under vår beskyttelse.
Ingen her bryter noen lover.
De er kriminelle, herr Fry.
De er flyktninger!
Hva er forskjellen?
- Herr Benjamin, kle på deg. - Hva skjer?
Fort deg. Politiet er her.
Politi!
Politi! Lukk opp!
Politi!
Åpne døren!
Kom deg ut! Din pervo! Kom deg ut!
Kom deg ut herfra!
Se! Vi har plass til tre personer her. Jeg tar dem ned med heisen.
- Kan vi gjemme oss her? - Vi gjemmer oss ikke.
Faen!
Espadrillene! Straks tilbake.
Her. Disse er til dem, gjem resten, ok?
- Takk. - Takk.
- Og senere? - Jeg finner deg. Hvor enn du er.
Bra.
- Hvor skal vi? - Det får du se.
Jeg kan ikke gå. Jeg er ikke ferdig med boken. Jeg må skrive.
Herr Benjamin, ideene dine er her inne!
Livet ditt er verdt mer enn ett utkast. Forstått?
Ja.
Pokker.
Kom igjen.
Bli med meg.
- Vent. Jeg kan ikke se noe. - Vær stille!
- Hvor er vi? - Velkommen til det ekte Marseille.
- Takk. - Ingen årsak.
Kom igjen!
Hei.
Takk.
Walter Benjamin, Julius Berger. Lisa Fittko.
Bli med meg.
Her og her.
André, Max, Jacqueline, bli her, jeg går inn først.
Hva er dette for et sted?
- Du drømmer, Max. - Jeg drømte at jeg var en koffert.
Det var ikke en drøm. Det skjedde virkelig.
Hallo?
- Hei. - Varian...
Jeg er her for å be om en tjeneste. Dette er en krise.
Kom du ikke alene?
Hallo! Jeg er Mary Jayne Gold. Jeg jobber med Varian.
Lovegrove. Thomas Lovegrove.
Det var en razzia på hotellet. Jeg hadde ikke noe annet sted å dra.
- Er dette ditt? - Inntil videre.
- Hvor mange bor her? - Én.
Én? Hvor mange soverom har du her?
Ti? Femten?
- Minst. - Kan vi bli her i natt?
- Bli så lenge dere vil. - En natt er alt vi trenger.
- Hvor mye tar du? - Vent litt...
Tenk gjennom det. Tenk hvor mange vi kan gjemme her.
Breton-paret og Max Ernst er med oss.
Hva med Mahler, Manns, Levine og Fraiberg-ungene.
- Det er bare 20 minutter fra havnen. - ERC lar oss ikke bo i en privat villa.
Komiteen er i New York! De trenger ikke å vite noe.
Noen av dem er etterlyst. Vi kan også være rømlinger nå.
Vi skjuler oss i dagslys. Denne villaen er perfekt for oss.
Vi kan ikke sette Thomas i fare, han er ikke involvert.
Jeg er ganske komfortabel med fare.
- Jeg insisterer, bli. - Det er avgjort.
- En omvisning? - Etter deg.
Klem de kjedelige tornene under.
I tøflene har en snegle mistet rustningen,
men han fant en postkasse.
Regnet faller opp ned.
Det blåser som bånd i strømmen.
De grå- svarte skyene reflekteres på sardinene.
Svindlet, under påvirkning av ryggsmertene!
Er du ok?
- Skadet de deg? - Nei.
De tok alt.
Ikke akkurat.
- Er alt klart? - Alle har lagt seg.
Mary Jane.
Jeg tror vi trenger enda mer penger enn vi trodde.
Vi trenger et kontor, transport inn og ut av byen...
Det går bra.
- Sikker? - Ikke tenk på det.
- Jeg tar meg av det. - Takk.
Det føles godt å ha alle i seng i natt, så takk, Thomas.
Hvordan vet vi at du ikke er en Gestapo-informant?
Jeg? Jeg vokste opp i en kibbutz.
Den gode feen som dukker opp med en villa i grevens tid,
kan vise seg å være en ulv.
Thomas satt fast i Europa som alle andre da krigen startet.
- Han er ikke en gestapo-informant. - En god fe, kanskje.
Nei, seriøst.
- Jeg kjenner ham. - Hvordan?
Hvordan kjenner dere hverandre?
I Berlin for fem år siden ble en uskyldig jødisk mann
brutalt angrepet av nazister i en bar. Vi var de eneste som prøvde å hjelpe.
Han drakk bare øl. De stakk en kniv gjennom hånden hans. Blod...
Jeg skrev om det for New York Times, de begravde det.
Det var i det øyeblikket jeg skjønte at denne krigen kom til å bli
annerledes enn alle andre kriger.
- Kan jeg hjelpe deg? - Nei, takk. Sett deg.
Det er lite, men komfortabelt.
Det eneste som mangler er vår mors matlaging.
Takk, Paul.
Du viste ham ikke det beste.
Du har hatt en lang dag.
Det var bedre.
Vi kan ikke fortsette sånn.
Handler dette om kona di?
Nei. Eileen vet nøyaktig hvem jeg er.
Det er Mary Jayne og alle de andre som ligger og sover i denne gangen.
Jeg må holde de to sidene av meg atskilt.
To sider av deg selv?
Jeg mener det personlige og det profesjonelle.
Hva vil de tro?
Veggene her er veldig tykke.
Nei, jeg mener det.
Greit.
Miss Gold, beklager, saldoen dekker ikke beløpet du ønsker å ta ut.
Men det overføres penger en gang i uken fra banken i Chicago.
Ikke denne uken.
Det er nok bare en misforståelse.
Mens jeg finner ut av det, kan du gi meg et forskudd?
Jeg er redd det er umulig.
- Unnskyld meg? - Du har ingen penger på kontoen din.
Jeg har vært en verdsatt kunde i denne banken.
Foreløpig er dette det siste du har.
Vær så snill.
Takk!
Herregud.
- Tror du de fant det de lette etter? - Håper ikke det.
Ja.
- Kan du hjelpe meg? - Ja.
Bare...
Max Ernst.
Pass.
Listen?
Ja.
For noen år siden reiste vi langs Rivieran med tog.
Første klasse. Advokatfirmaet mitt hadde suksess.
Jeg følte at jeg var på topp. Hvem ante at alt skulle synke så lavt?
Ikke jeg.
Jeg ble tilbudt en jobb i Palestina i 1933,
men jeg takket nei. Jeg ville ikke bo i ørkenen.
Kanskje jeg valgte feil.
Flere dårlige valg har ført oss til dette øyeblikket.
Dårlige valg,
misoppfattet som progresjon og fremgang!
- Jeg prøver å ikke tenke på fortiden. - Det er det eneste jeg gjør.
Så lenge dere går fremover!
Ettersom vi går videre, etterlater vi oss ruiner.
Ikke noe mer.
Historien
er vinden som fører oss fremover og samtidig legger alt i ruiner.
Kom igjen.
La meg hjelpe deg.
Takk!
Hvor er du fra?
- Opprinnelig fra Berlin. - Å, Berlin.
- Jeg dro derfra i 33. - Hvor dro du?
Først dro min søster, Ursula, og jeg til Paris,
så Trieste, London, Sevilla,
og tilbake til Paris igjen.
Og resten av familien din?
Faren min døde rett før Hitler kom til makten.
Og så... Sist jeg hørte fra dem
var mamma og søsteren min, Eva, på vei til London.
Men...
Sannheten er...
Jeg ikke vet om de kom dit.
Hvordan finner man ut av det?
Kanskje jeg ikke vil vite.
Hvis du fortsetter slik, kommer vi ikke frem før daggry.
Beklager. Jeg kan ikke gå fortere.
Kanskje vi bør snu?
Gå helt tilbake til Banyuls?
Det er et steinhus der vi kan sove i.
Vi passerte det for en liten stund siden.
Jeg kan ikke gå tilbake til det huset. Jeg vil heller overnatte her.
Her?
Akkurat her.
Vi henter deg ved daggry.
God natt.
- Går det aldri inn på deg? - Hva da?
Rett her nede sover det folk som sulter.
Dette landet går rett i dass, beklager uttrykket.
Ikke rart faren din vil ha deg hjem.
De har ikke champagne som dette i Chicago.
Er det derfor du blir?
Snakket du med ham?
Ikke ennå.
Hva sa han da du ikke kom?
Han stengte kontoen.
Kan du snakke med ham? Si at det ikke er noe å bekymre seg for.
- Problemet er at jeg er enig med ham. - Vil du virkelig at jeg skal dra?
- Jeg? - Ja.
Kommer du ikke til å savne meg?
Herr Benjamin.
Herr Benjamin?
- Herr Benjamin! - Hva skjer?
Jeg tok litt morfin
for å hjelpe meg å sove.
Du burde ikke tøyse med det.
Ikke bekymre deg. Jeg vet hva jeg gjør.
God morgen.
Så...
...la oss dra.
Herr Benjamin...
Hvor har du vært?
Jeg jobbet.
- Hvordan kom du deg hit? - Med Varian.
Vi fant et kontor i går.
Vi møblerte det og alt. Det er klart. Vi arrangerer intervjuer. Ryktet går.
Så flott.
- Ja. - Blir du med inn?
Du bor her, men du sover ikke her.
Jeg bor her, Albert. Du er også velkommen her.
Ja. Jo da.
I et herskapshus en halvtime unna alle vi prøver å hjelpe.
Jeg er kanskje mer komfortabel her enn det du er.
Her er det bare 26 rom, jeg vokste opp i et hus med 30.
MJ, hei.
Vær så snill. Kan du bare...
Jeg...
Jeg kom hit for å treffe deg.
- Jeg trenger virkelig et bad nå. - Ok. Selvsagt.
Transittvisum, takk.
Noe er galt.
Hold deg rolig.
Grensen ble stengt i går morges. Hvordan kom dere hit?
Franskmennene slapp oss forbi.
Det er et hotell ved siden av. Bli der til dette er avklart.
Gå nå.
Jeg trenger en røyk.
Kan jeg få en?
Takk.
Hvordan var kvelden din?
Ikke vær beskjeden. Du virker som en moderne kvinne.
En moderne kvinne med presbyterianske verdier.
Faren min frøs kontoen min. Ikke mer penger.
- Hvorfor? - Han prøver å tvinge meg hjem.
Savner han deg så mye?
Neppe. Nei. Han er bekymret for ryktet sitt.
Gud forby at datteren hans valser rundt i Marseille med de usofistikerte massene.
Vet du hva som skjer om jeg drar hjem?
Moren min vil skrape bunnen av Lake Michigan
for å finne et lik eller en fraskilt mann som vil gifte seg med datteren hennes.
Så skal jeg tilbringe resten av livet på å spile bridge på klubben.
Men han åpner kontoen min om jeg drar hjem.
Da kan jeg sende penger til Varian fra Chicago.
Jeg kan betale for kontorene. Jeg kan mate alle her.
Jeg kan kjøpe togbilletter og...
Jeg vet ikke. Kanskje ERC trenger penger mer enn de trenger meg.
Jeg er ikke så sikker på det.
Ikke si det til Varian. Jeg finner ut av dette før jeg må svikte ham.
Kanskje du ikke må det.
Må hva?
Dra hjem eller skuffe noen.
Herr Benjamin.
Manuskriptet mitt...
...må komme seg til Amerika.
Pass på kofferten min.
Du skal selv ta med deg kofferten til USA.
Med eller uten meg.
Lover du meg det?
Jeg lover.
Jeg ble født i Bulgaria, jeg flyttet til Hamburg etter skolen.
Jeg møtte kona mi, Jana, på bussen.
Jeg reiste med naboene mine til Frankrike, men nå vet jeg ikke hvor de er.
Jeg ble født fattig. Jeg var den beste i hver jobb.
Så bygde jeg min egen fabrikk, så en til.
Jeg behandlet arbeiderne med verdighet.
Jeg betalte skatt.
Jeg bodde med søsteren min. Jeg jobber hjemme.
Så fikk vi høre at de kom for å ta oss.
Mannen og sønnen min ble drept i nazistenes invasjon.
Av uviss grunn lot de meg leve.
Alle er borte. Broren min.
Søsteren min.
Moren min.
Jeg vet ikke hva som har skjedd broren min.
Er du profesjonell kunstner, politiker eller akademiker?
- Nei. - Jeg er europeer. Vi er alle europeere.
Jeg er syerske.
Jeg er mor.
Foreldrene våre er døde.
- Jeg har ingen familie. - Kan du hjelpe meg?
- Kan du hjelpe? - Jeg må til USA.
Jeg gjør hva som helst for å redde familien.
- Kan du hjelpe?
- Kan du hjelpe meg? - Hjelp meg.
Jeg trenger et trygt sted å være mens denne galskapen tar slutt.
Kan du hjelpe oss?
Er du profesjonell kunstner, politiker eller akademiker?
Kan jeg låne en blyant?
Vær så god.
Hva syns du?
Jeg liker den.
Jeg tegner ikke bare karikaturer. Jeg tegner hva som helst.
- Jeg vet ikke om vi kan hjelpe. - Vær så snill. Kanskje jeg kan hjelpe.
Jeg gikk på kunstskole. Jeg var klassens beste.
Kan du unnskylde meg et øyeblikk?
Varian?
- Ja. - Noen fra konsulatet ringte.
- Patterson? - En av hans representanter.
Han sier det haster.
- Det er vel ikke en felle? - Spanjolene lar oss gå.
Vi må på toget før de ombestemmer seg.
Hvor er herr Benjamin?
Herr Benjamin!
Våkne! De lar oss gå.
Herr Benjamin, våkne!
Walter...
I en håpløs situasjon
har jeg intet annet valg enn å avslutte det hele.
Pokker heller!
Livet mitt avsluttes
i en liten landsby i Pyreneene, hvor ingen vet hvem jeg er.
Lisa, toget vårt.
Du har rett.
Mr. Fry.
- Jeg kjenner deg igjen. - Visekonsulen?
Bingham. Hiram Bingham.
Takk for at du møter meg her. Jeg vil ikke at noen skal høre oss.
- Jeg må tilbake på jobb. - Selvsagt.
Jeg ville forklare vår nye policy personlig.
Ny policy? Vi har vanskelig for å holde tritt med den gamle.
- Bare hør på meg. - Vi har hendene fulle.
Det eneste positive er at Walter Benjamin er ute.
Det er veldig gode nyheter.
Mr. Patterson vet ikke at jeg er her.
Fra nå av er vår nye visumpolicy at du kommer direkte til meg.
Hvorfor det?
Patterson er ikke sympatisk med saken din. I morges sa han til meg, jeg siterer:
"Ingen røde, ingen krigsfanger, ingen jøder. Må jeg stave det for deg?"
Jeg vet ikke hva du hører fra New York.
Vel, jeg vet at Kindertransport til England har blitt avlyst.
Og folk vil ikke ta imot flyktningbarn i USA.
Kona mi var på en fest i Washington nylig der en sosietetsdame spøkte med det.
"Tusen jødiske barn?
De vokser bare opp til å bli tusen stygge voksne", sa hun.
Amerikanske myndigheter trekker ut tiden med vilje,
ingen bryr seg om at helvete bryter løs.
- Du må få ut så mange som mulig ut nå. - Jeg er klar over det.
Det er godt å vite at vi har venner på konsulatet.
Ikke venner, Mr. Fry.
Bare meg.
Ikke vær nervøs.
Sjefen min vil svare på dine spørsmål.
Hvor er han?
Her.
Mary Jayne, møt Margaux.
Hallo.
- Røyker du? - Å nei, takk.
Så leit.
Det er mer der de kom fra.
Jobb med oss.
Jobbe med dere?
Som spion? Jeg har ingen opplæring.
Ikke?
Du kan da virke ydmyk slik at en mann er komfortabel, selv om du ikke er det.
Unnskyld, hva?
For å være helt sikker på at du ikke tar for mye plass i et rom?
Hva med å svelge følelsene dine når de kommer i veien,
eller velge dine ord når du er rasende?
Du husker nok folks bursdager,
favorittsanger og andre detaljer uten at noen har bedt deg om det.
Tar jeg feil?
Takk.
Hvis du påstår at du ikke later som at du ikke er intelligent
i situasjoner der det kan oppfattes som truende, vel...
Da tror jeg deg ikke.
Jeg vil si at du har trent på dette hele livet, Miss Gold.
Det har vi alle.
INSPIRERT AV JULIE ORRINGERS ROMAN
DENNE SERIEN ER ET FIKSJONSARBEID INSPIRERT AV EKTE FOLK OG HENDELSER
Tekst: Anya Bratberg