ЗА ОКЕАН
ГОТЕЛЬ «СПЛЕНДІД» МАРСЕЛЬ
Повторити?
Ні, дякую.
Каву, будь ласка.
Я одружений.
Ваша впевненість захоплює,
але я не намагаюся вас звабити.
Кажуть, ви знайшли вихід.
Багато британців застрягло у Франції після виводу з Дюнкерку.
Надто багато.
Їм потрібна допомога.
Ви просите мене виводити британських полонених з Франції? Я американець.
Саме так.
Британія у стані війни і в облозі.
Нам потрібні союзники, що вільно діють у Франції.
- Пані... - Для вас Марґо.
Марґо, моя країна офіційно нейтральна в цій війні.
Я читала статті, що ви писали в Берліні для New York Times, пане Фрай.
Я знаю, що ви думаєте про нейтралітет.
Те, що ви пропонуєте, -
це зрада.
Пане Беньямін.
Вибачте. Сподіваюся, ви не проти. У мене питання щодо вашої роботи.
- Що вас сюди привело? - Просто цікавість.
Ось.
Якщо аура унікальних об'єктів зникає, коли їх виробляють масово,
куди вона дівається?
Ще цікавіше питання -
що стається з аурою унікальних об'єктів,
коли їх розкидає силами зла,
поки світ, яким ми його знаємо, знищується,
розбивається на осколки?
Але одного дня
ми зберемо ці осколки разом, як мозаїку.
І цей процес називається «тіккун олам».
Тіккун олам.
Саме так.
Ми хочемо фінансувати ланки опору. Такі, як ваша.
Надзвичайний рятувальний комітет рятує.
Я допомагаю уникнути жорстокості, а не долучаюся до неї.
- То допоможіть нашим хлопцям. - Не можу.
Бачите того чоловіка? У пальті. Перехожого.
Це командир поліції Марселю. Готує рейд на «Сплендід».
Коли?
- За п'ять-десять хвилин. - Що?
Зелений капелюх, читає італійську газету.
Це його людина.
Як і ті двоє в шарфах, що розмовляють біля рецепції.
І той, що прийшов почистити черевики, із сигаретою.
Усі четверо чекають сигналу командира.
Ви цього не знаєте.
Чекайте й подивіться самі.
Ларбі Бенбарек. Бачили його нещодавній тріумф?
- Чий? - Ларбі Бенбарека.
Чорна перлина Марселю. Не цікавитеся футболом?
Ні.
Гадаю, зараз відбудеться рейд на готель.
- Що? - Треба вивести наших людей.
Пан Беньямін і деякі інші сьогодні їдуть поїздом до Баніюля.
Уночі підуть через Піренеї.
Відведеш його до Лізи? Я придумав,
де розмістити решту на одну ніч.
А Мері Джейн нагорі?
Ну краса ж? Якщо всі одягнуться працівниками виноградників,
Ліза зможе проводити через Піренеї і вдень.
І це набагато зручніше,
ніж старі черевики, у яких усі приходять.
- Не подобається? - Ні, просто вони замалі.
Зручні - не хочеться знімати.
Ти сама не втечи в них в Америку.
Ні. Я нікуди не подінуся.
Хоча батька я розлютила.
Каже: «Марсель - не місце для такої американки, як ти».
А що таке - «така американка, як ти»?
Та знаєш...
- Так, тут американських туристів небагато. - Даруйте, я вам не туристка.
Ні.
Чому ти смієшся? Це не смішно.
У мене тут справжня відповідальність. Люди на мене розраховують.
Так. Я на тебе розраховую.
Ти з мене глузуєш?
Я б нізащо з тебе не глузував.
- Поліція обшукує готель. - Якого...
- Поліція! - Поліція!
Поліція!
Ваші документи!
Що відбувається?
- Ви директор готелю? - Ні. Варіан Фрай.
Директор Надзвичайного рятувального комітету.
Деякі гості цього готелю під нашим захистом.
Тут ніхто не порушує законів.
Вони всі злочинці, пане Фрай.
Вони біженці!
Яка різниця?
- Пане Беньямін, одягайтесь. - Що таке?
Мерщій. Тут поліція.
Поліція!
Відчиняйте, поліція!
Поліція, відчиняйте!
Поліція!
Відчиняйте!
Забирайся, збоченцю! Геть звідси!
Геть звідси!
Дивіться! Сюди влізе три людини за раз.
Я відвозитиму їх до ліфта.
- Ми точно можемо тут сховатися? - Ми не ховаємося.
Чорт!
Еспадрилі!
Я зараз повернуся.
Гаразд. Ось. Це для них,
а решту сховай, добре?
- Дякую. - Тобі дякую.
А потім?
Я знайду тебе. Де б ти не була.
Добре.
- Куди ми йдемо? - Побачите.
Я не можу йти.
Я не закінчив книгу. Я маю писати.
Пане Беньямін, ваші ідеї тут!
А ваше життя дорожче за клятий рукопис. Зрозуміло?
Так.
Чорт.
Ходімо.
Ходімо зі мною.
- Чекайте. Я нічого не бачу. - Тихо! Мовчіть.
Де ми?
Вітаю в справжньому Марселі.
- Дякую. - Будь ласка.
Ходімо!
Привіт.
Дякую.
Вальтер Беньямін, Юліус Берґер. Ліза Фіттко.
Ходімо.
Це вам і вам.
Андре, Максе, Жаклін, лишайтеся тут.
Спершу я зайду сам.
Що це за місце?
Максе, тобі сниться.
Мені снилося, що я був валізою.
То був не сон - це було насправді.
Агов?
Привіт.
Варіане...
Ні, я лише попросити про послугу. Це невідкладно.
Ти прийшов не сам?
Вітаю! Я Мері Джейн Ґолд. Працюю з Варіаном.
Лавґроув. Томас Лавґроув.
Наш готель обшукує поліція Марселю.
Я не знав, куди діти біженців.
- Це ваш дім? - Поки так.
- І скільки людей тут живе? - Один.
Один? Скільки тут спалень?
Десять? П'ятнадцять?
- Щонайменше. - Нам можна лишитися на ніч?
- Лишайтеся скільки треба. - Однієї ночі вистачить.
- Скільки це коштуватиме? - Секундочку...
Варіане. Подумай. Подумай, скількох тут можна сховати.
З нами вже Бретони й Макс Ернст.
Привеземо Малерів, Маннів, навіть Левінів і Фрайбергів,
і ми сюди їхали з порту лише 20 хвилин.
Комітет не погодиться на приватну віллу.
Комітет у Нью-Йорку! Не скажемо, де ми живемо.
Наших людей розшукує поліція.
Ми вже теж можемо вважатися втікачами.
Ховатимемося на видноті. Ця вілла для нас ідеальна.
Нечесно наражати Томаса на небезпеку - він з нами не працює.
Мене не сильно хвилює небезпека.
- Лишайтеся, я наполягаю. - Домовилися.
- Покажете будинок? - Після вас.
Обійми мляві, під ними колючі шипи.
У капцях равлик утратив броню,
але знайшов поштову скриню.
Дощ падає догори дриґом.
Течії розносять його, як стрічки.
Сіро-чорні хмари відбиваються на шкірі сардин.
Обдурені, під впливом болю в попереку!
Усе гаразд?
З тобою все добре?
- Тебе не скривдили? - Ні.
Нас зачистили.
Не повністю.
- Готово? - Усіх укладено в ліжко.
Мері Джейн.
Схоже, нам знадобиться ще більше грошей, ніж ми думали.
Потрібен новий офіс, транспорт до міста...
Не проблема.
- Ти впевнена? - Не хвилюйся.
- Варіане, я про це подбаю. - Дякую.
Як добре, що сьогодні всі спатимуть у ліжках.
Дякуємо, Томасе.
Нагадай-но, звідки нам знати, що ти не інформатор гестапо?
Я? Я ріс у кібуці.
Ну, хрещена-фея з порожньою віллою в час кризи
може виявитися вовком.
Ні, Томас застряг у Європі, як усі інші, коли почалася війна.
- Цей чоловік не інформатор гестапо. - Можливо, хрещена фея.
Ні, серйозно.
Я його знаю.
Звідки?
Звідки ви двоє знайомі?
П'ять років тому в Берліні на невинного єврея
в барі жорстоко напали нацисти. Допомогти намагалися лише ми двоє.
Він просто пив пиво. Йому в руку встромили ніж. Кров...
Я написав у New York Times, але там це зам'яли.
Тієї миті я зрозумів,
що ця війна буде відрізнятися...
від будь-якої іншої війни.
Я можу допомогти?
Ні, дякую, не треба. Сідайте.
Невелике, але зручне.
Бракує лише маминої їжі.
Дякую, Полю.
Брате, ти не показав найкращого.
У тебе був важкий день.
Так краще.
Ми не можемо це продовжувати.
Через твою дружину?
Ні. Айлін чудово знає, хто я.
Просто Мері Джейн і всі інші по сусідству
та в спальнях далі коридором.
Я маю тримати ці дві сторони мого життя окремо.
Дві сторони себе?
Я маю на увазі, особисте й професійне.
Бо що вони подумають?
Тут дуже товсті стіни.
Ні, я серйозно.
Гаразд.
Пані Ґолд, пробачте, та ваш баланс не покриває
суми, яку ви хочете зняти.
Але мені щотижня переказують гроші з Другого національного банку в Чикаго.
Цього тижня нічого не було.
Я впевнена, це просто непорозуміння.
І поки я розбираюся, ви б не могли видати мені готівки?
Боюся, це неможливо.
- Перепрошую? - У вас на рахунку немає грошей.
Я багато місяців була цінною клієнткою банку.
Поки що це ваші останні кошти.
Прошу.
Дякую!
Господи.
Гадаєш, знайшли те, що шукали?
Сподіваюся, ні.
Так.
- Допоможеш із цим? - Так.
Просто...
Макс Ернст.
Паспорти.
Список?
Так.
Кілька років тому ми подорожувала Рив'єрою на поїзді.
Першим класом. У моїй юридичній фірмі справи йшли добре.
Здавалося, що я на вершині світу. Хто знав, що все може так упасти?
Не я.
Мені в 1933 році запропонували роботу в Палестині,
але я відмовився - не хотів жити в пустелі.
Мабуть, дарма.
Стільки неправильних рішень привели нас до цієї ситуації.
Неправильні рішення,
неправильно сприйняті як картина прогресу!
Я намагаюся не озиратися.
А я можу лише озиратися.
Аби йшли вперед!
Рухаючись уперед, ми залишаємо купи каміння.
Нічого більше.
Історія -
це вітер, що штовхає нас уперед, дорогою перетворюючи все на уламки.
Усе, ходімо.
Дозвольте допомогти.
Дякую.
Звідки ти?
- З Берліну. За походженням. - Берлін.
Я поїхав у 33-му.
І куди?
Спочатку ми із сестрою Урсулою вирушили в Париж,
потім у Трієст, Лондон, Севілью,
і знов у Париж.
А решта вашої родини?
Мій батько помер незадовго до приходу Гітлера.
А моя... останнє, що я чув, -
мати з молодшою сестрою, Ефою, вирушили в Лондон.
Але...
чесно кажучи,
я не знаю, чи в них вийшло.
І я не знаю, як дізнатися.
Мабуть, і не хочу знати.
Якщо ви так ітимете, ми не перейдемо до світанку.
Пробачте, я не можу швидше.
Тоді вертаємося.
Назад у Баніюль?
Тут є дім, де ми можемо заночувати.
Ми його недавно проминали. Це недалеко.
Я не можу повернутися в той дім. Я б краще лишився тут.
Тут?
Саме тут.
Заберемо вас на світанку.
На добраніч.
Вас це не дістає?
Що?
Те, що за десять метрів звідси на пляжі сплять голодні люди.
Країна котиться псу під хвіст, пробачте мою французьку.
Не дивно, що вас кличуть додому.
Такого шампанського в Чикаго немає.
Це тому ви ще тут?
Ви з ним говорили?
Ще ні.
- Що він сказав, коли ви не приїхали? - Припинив давати гроші.
Поговоріть з ним. Скажіть, що хвилюватися нема чого.
Проблема в тому, що я з ним згоден.
Ґреме, ви хочете, щоб я поїхала?
- Я? - Так.
Ви за мною не сумуватимете?
Пане Беньямін.
Пане Беньямін?
Пане Беньямін!
Що відбувається?
Я прийняв трохи морфію,
щоб заснути.
Не варто таким гратися.
Не хвилюйтеся. Я чудово знаю, що роблю.
Доброго ранку.
Отже...
ходімо.
Пане Беньямін...
Де ти була?
Працювала.
- Як ти сюди потрапив? - З Варіаном.
Ми вчора знайшли офіс.
Облаштували. Він готовий.
Ми вже почали домовлятися. Чутки поширюються.
Це чудово.
- Так. - То ти зайдеш?
Ти тепер тут живеш, але сьогодні не ночувала.
Альберте, я тут тимчасово. І тобі тут теж раді.
Так, звісно.
В особняку, який за пів години від людей, яких ми рятуємо.
Можливо, мені в такому місці комфортніше, ніж тобі.
Тут лише 26 кімнат, а я росла в 30-кімнатному будинку, тож...
Ем-Джей, я...
Будь ласка. Ти б не могла...
Я...
Я приїхав побачитися з тобою.
- Мені зараз дуже треба у ванну. - Давай, звісно.
Транзитні візи, будь ласка.
Щось не так.
Спокійно.
Учора вранці кордон був закритий. Як ви сюди потрапили?
Французи пропустили.
Поруч є готель. Чекайте там, доки не розберемося.
Ворушіться.
Боже, мені потрібна цигарка.
Можна?
Дякую.
Як минула ніч?
Не напускай скромності. Ти видаєшся сучасною жінкою.
Сучасною жінкою з пресвітеріанською совістю.
Батько заморозив мій траст. Грошей немає.
- Чому? - Змушує повернутися додому.
Він за тобою так скучив?
Навряд чи. Ні. Він просто хвилюється за свою репутацію.
Не дай боже, щоб його дочка вешталася Марселем з немитими масами.
Знаєш, що на мене чекає вдома?
Моя матір вишкребе дно озера Мічиган
у пошуках будь-якого трупа чи розлученця, що одружиться з її дочкою - старою дівою.
А я проведу решту життя
в клубі, граючи в бридж.
Але якщо я повернуся, він розморозить траст.
Я зможу відправляти Варіану гроші із Чикаго.
Я б могла платити за нові офіси. Могла б усіх годувати.
Могла б діставати квитки на поїзди та...
Не знаю. Можливо, комітету більше потрібні мої гроші, ніж я.
Я б не був такий упевнений.
Не кажи Варіану.
Обіцяю щось придумати, перш ніж я його підведу.
Можливо, не потрібно.
Що не потрібно?
Повертатися додому чи когось підводити.
Пане Беньямін.
Мій рукопис...
має дійти до Америки.
Бережіть мій портфель, добре?
Пане Беньямін, ви самі привезете його в Америку.
Зі мною чи без мене.
Обіцяєте?
Обіцяю.
Я народився в Болгарії, але після школи переїхав у Гамбург.
З дружиною, Яною, познайомився в автобусі.
Мені довелося вирушити із сусідами у Францію,
але тепер я не знаю, де вони.
Я народився ні з чим.
На будь-якій роботі я був найкращим. Потім купив власну фабрику. Потім ще.
Я ставився до працівників з гідністю.
Платив податки.
Я жила із сестрою. Працюю вдома.
Одного дня мені сказали, що по нас ідуть.
Мого чоловіка й сина вбили нацисти.
З якоїсь причини мене лишили жити.
І всіх їх не стало. Мого брата.
Моєї сестри.
Моєї матері.
І я не знаю, що стало з моїм братом.
Ви професійний художник, політик чи науковець?
- Ні. - Я європеєць. Ми всі європейці.
Я швачка.
Я мати.
Наші батьки мертві.
- Я більше не маю сім'ї. - Ви допоможете?
- Поможете? - Мені треба в Америку.
Я все зроблю заради моєї родини.
- Допоможете? - Ви допоможете?
- Допоможете? - Будь ласка.
Мені потрібно в безпечне місце, доки не закінчиться це безумство.
Допоможете?
Ви професійний художник, політик чи науковець?
Можна ваш олівець?
Прошу.
Що скажете?
Мені подобається.
Я роблю не лише карикатури - я вмію малювати що завгодно.
Не знаю, чи ми допоможемо.
Прошу. Може, це щось дасть.
Я вчився в художній школі. Був найкращим.
Ви мене пробачите на хвилинку?
Варіане?
- Так? - Дзвонили з консульства.
Паттерсон?
Його заступник.
Каже, це терміново.
Ви впевнені, що це не пастка?
Іспанці нас відпускають.
Треба на поїзд, поки вони не роздумали.
Де пан Беньямін?
Пане Беньямін!
Прокидайтеся - нас відпускають!
Пане Беньямін, прокидайтеся!
Пане Беньямін, ну!
Вальтере...
У ситуації, де не представляється виходу,
я не маю іншого вибору, крім як покласти їй край.
Чорт!
Моє життя закінчиться
у маленькому селі в Піренеях, де ніхто не знає, хто я такий.
Лізо,
наш поїзд.
Ваша правда.
Пане Фрай.
Я вас упізнаю.
Віце-консул.
Бінґем. Гайрам Бінґем.
Дякую, що прийшли сюди.
Я не хотів, щоб підслухали.
- Чим можу? Мені ще працювати. - Звісно.
Я хотів особисто пояснити нашу нову політику.
Нову політику?
Боже, нам і старої дотримуватися важко.
- Вислухайте мене. - У нас повно роботи.
Єдина добра новина - учора вивели Вальтера Беньяміна.
Це дуже гарна новина.
Пан Паттерсон не знає, що я тут.
Відтепер щодо віз звертайтеся безпосередньо до мене.
Чому так?
Паттерсон не симпатизує вашій справі. Сьогодні він мені сказав, цитую:
«Жодних комуняк, британських полонених, євреїв. Тобі хіба не ясно?»
Я не знаю, які у вас новини з Нью-Йорку.
Мені відомо, що «Кіндертранспорт» до Англії скасовано.
А в Штатах жодного бажання брати дітей-біженців.
Моя дружина була на вечірці у Вашингтоні, так там світська левиця це висміяла.
Тисяча єврейських дітей?
Каже: «Вони виростуть тисячею потворних дорослих».
Знаєте, американський уряд навмисно тягне,
бо нікому не цікаво, що пекло розверзлося.
Треба вивозити людей якнайшвидше.
Наче я не знаю.
Добре, що в нас досі є друзі в консульстві.
Не друзі, пане Фрай.
Лише я.
Не хвилюйся.
Мій шеф відповість на всі твої питання.
Де він?
Ось.
Мері Джейн, це Марґо.
Вітаю.
- Ви палите? - Ні, дякую.
Шкода.
Там є ще.
Працюйте з нами.
Працювати з вами?
Як шпигунка?
Я не тренована.
Ні?
Ви вмієте звиватися біля чоловіка,
щоб йому було комфортно, навіть якщо вам - ні.
Пробачте, що?
Точно слідкувати, що ви не займаєте забагато місця.
Проковтувати свої почуття, коли вони недоречні,
або тримати язика за зубами, коли лютуєте?
Гадаю, ви запам'ятовуєте дати народження,
улюблені пісні й інші подробиці про людей,
навіть якщо вас не просять.
Я помиляюся?
Дякую.
Якщо спробуєте сказати, що не принижуєте свій інтелект
у потенційно небезпечних ситуаціях,
знайте...
я вам не повірю.
Я б сказала, ви все життя тренувалися, пані Ґолд.
Як і ми всі.
ЗА ОКЕАН
ЗА РОМАНОМ ДЖУЛІ ОРРІНҐЕР
ЦЕЙ СЕРІАЛ - ХУДОЖНІЙ ТВІР НА ОСНОВІ РЕАЛЬНИХ ПОДІЙ І БІОГРАФІЙ.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда