- Parpelleja si em sents. - Està bé?
No funciona.
- Algun metge? - Tinc el certificat de primers auxilis.
Va caducar l'any passat.
Però ho recordo tot. Bé, quasi tot.
Demaneu una ambulància.
Ei, Liv, com estàs?
He fet el discurs?
No, t'has desmaiat.
Saps quin dia és?
Que no soc Einstein, Doug.
- Espera. Aigua. - Sí.
Hòstia.
- Què? - Què collons…
- És per despertar-te. - Ja ho estic.
S'ha d'hidratar.
- Té, beu. - Ostres.
És vi.
Ostres.
Això ja m'és familiar.
Estic bé. De debò, estic bé. Entreu. Que continuï la festa.
El cotxe fúnebre.
- Què? Que soc viva. - Vinc amb tu.
No, ves dins i que no pari la festa.
- Ets boja? - La boda ha de ser perfecta.
No es pot acabar així.
I… acabo de perdre l'avió.
Merda! N'he de reservar un altre. El mòbil.
No pots volar en aquest estat.
He de marxar avui si vull arribar al llançament.
Per una vegada, et pots prendre seriosament la teva salut?
Gareth, porta-li una llimonada.
- Mama… - Per fi.
- Sí. Què li passa? - Res.
Els desmais són recurrents?
Més o menys.
Com que "més o menys"?
Potser ja m'havia passat.
- Quantes vegades? - No ho sé, com mitja dotzena.
A la vida?
No, des que vaig tornar a Austràlia.
Què? Només fa unes setmanes, d'això.
Mare meva! Olivia…
- Té epilèpsia? - No. Hosti. Puc marxar?
Les constants estan bé.
- Veus? Constants genials. - Jo he dit "bé".
Potser no és físic, sinó un atac de pànic.
Està estressada? Nerviosa?
Fa un mes que va com una boja intentant tornar a Nova York.
Sí, per feina, mama.
Aquesta nit tinc un vol. Puc volar?
- És clar que… - Para.
Segons la seva opinió professional, puc volar aquesta nit?
- Sí. - Sí! Jo ja em quedo tranquil·la.
Molt bé.
- Per aquí. Marxem, vinga. - Olivia…
No, he de marxar aquesta nit.
Esperi.
Gaz, i el cotxe fúnebre?
- Et pots esperar un moment? - No.
He d'agafar la maleta i anar a l'aeroport, i si no em voleu…
Taxi!
Collons. Merda.
Ostres. Ubicació actual. A quin hospital som?
Escolta't. No estàs bé.
- Estic bé. - No.
Desmaiar-se tant no és normal.
Nois, de debò, torneu a la boda.
No passa res, de veritat.
- No et deixaré sola en aquest estat. - No marxarem.
Jo no soc la protagonista.
- T'has desmaiat a la nostra boda. - Sí, felicitats.
Teníeu raó. La fracassada de la família torna a entrar en acció.
- Enhorabona. - Què? Mai t'hem dit així.
Marxeu, per favor!
De debò, passeu-vos-ho bé i gaudiu de la vida de casats.
- No. Si ens… - Que marxeu, collons!
Marxeu!
Saps què, Liv? Tens raó. Avui no ets la protagonista.
Bona sort amb la nova feina.
Un acomiadament preciós pel casament de ton germà.
- Quina tragèdia. - Quin avorriment.
No podem deixar que el Daz ho sàpiga.
No podem fer fotos ni penjar històries…
- El Daz s'esgarrifaria. - Sí.
- Així guanyo múscul. - Ostres, quanta proteïna!
- Sí. - Això, cada dia?
Fascinant.
No podeu marxar ara. No, us… Us perdreu… l'espectacle!
Vinga. Torneu al vostre lloc. Molt bé.
Que no marxi ningú.
Ames, és una boda, no una presa d'hostatges.
Totes les bodes ho són.
Ho he promès a la Liv, o sigui que a patrullar.
Evie, ves a demanar les postres i més alcohol.
- Tinc dotze anys. - No beguis.
- T'ajudo? - Sí, Arch, ves a distreure la gent.
- Com? - Ets adorable. Treu-ne partit.
Pots posar la Macarena?
Gràcies.
Molt bé, gent, preparats per a la diversió?
Ja comença.
Tant de bo pogués beure.
- Doug! Nens! - És terrible.
Sí. Bé, bona sort.
Déu meu, això és… Grava-ho. L'hi ensenyarem.
Sí!
Gràcies.
- Em sap greu haver-ho esguerrat. - No ho has esguerrat.
No, només una infidelitat de no res,
una germana inconscient i una visita a l'hospital.
Benvingut a la família Healy.
Encara ho podem salvar.
Jo no ho veig tan clar.
Encara sort que heu tornat.
Sí. Sigueu sincers. Com ha anat?
Bé…
ha sigut espantós.
Molt bé, Isaac.
Molt bé.
I la Liv?
Pel que sembla ha tingut més d'un desmai,
però el metge li ha donat l'alta i se'n va a Nova York.
- Ostres. - Un moment.
Moltes gràcies per la vostra paciència.
El Dalbert i jo només volíem…
Ens hem casat! Emborratxem-nos!
- Què fas? - Divertim-nos.
Sí!
Tenim un seient a primera classe d'aquí una hora.
- Quant val? - 27.000 dòlars.
Estàs de conya? Creus que soc la reina de Sabà?
Em demana un miracle.
Si fessis màgia, preferiblement a turista,
seria genial.
Esperi.
M'ajudes?
No et penso dur a l'aeroport.
Vaja.
Gràcies per recolzar ta filla quan et necessita.
Olivia, hi ha coses més importants a la vida que la feina.
Diu la que es va deprimir quan la van fer fora.
- La meva feina no m'estava matant. - Tu no ho entens, mama.
Els últims quinze anys he estat treballant per arribar aquí.
Srta. Healy?
Tinc un vol amb una escala de dues hores a Honolulu…
D'acord, genial.
…i una de tres a Denver.
I d'allí a Atlanta, on pot agafar un autobús.
I quan arribaria a Nova York?
- Dimarts vinent. - No.
He de ser a Nova York d'aquí 24 hores.
Un moment.
Escolta, em fa por que aquests desmais siguin símptoma d'alguna cosa greu.
A Nova York no em desmaio. És aquest lloc.
I ja està? Penses fugir dels problemes?
Sí, és exactament el que faig.
D'acord. Em rendeixo.
Bé.
Marxa. Fes el que vulguis.
Però no esperis que et tingui el llit fet
quan decideixis honrar-nos amb la teva presència.
D'acord.
Igual que ton pare.
No es cuidava i mira com va acabar.
Collons! Mama!
El que li va passar al papa va ser culpa meva, no seva.
- Què? - El vaig obligar a nedar aquell dia.
Deia que no es trobava bé i l'hi vaig obligar.
Després volia tornar.
Deia que estava massa cansat i jo…
vaig nedar més lluny perquè em vingués a buscar.
Vaig ser jo.
Gràcies per esperar.
He obrat un petit miracle
i li he trobat lloc en un vol que arriba a temps,
però facturació tanca d'aquí 45 minuts. Hi arriba?
Senyoreta Healy?
Vol que li reservi el bitllet?
No s'unien a la meva conga. Ineptes.
Però la boda és un èxit. T'hauria encantat. Molt del teu estil.
Missió complida.
Gràcies per allò i per això.
Estàs bé?
Sí. Ma mare em titlla d'insensata.
Només es preocupa per tu. Jo també.
No ho facis.
Al consolat, l'aniversari de l'Archie, avui…
Escolta, t'estimo, però ara no en vull parlar, entesos?
Entesos. Centrem-nos en les pròximes 24 hores.
Agafaràs l'avió,
deixaràs els productors enlluernats
i seràs una estrella.
De veritat. Estic orgullosa de tu.
Seràs l'hòstia com a jutge.
Oi que sí?
I no m'oblidis.
Ara tothom voldrà ser el teu millor amic.
No.
- Hosti, quina cara. - Ostres.
M'ha alegrat tenir-te aquí.
- De debò? - En general.
- Sí. - T'he enyorat.
Prohibit aparcar.
- Surti. - Sí. Genial. Gràcies.
- Prohibit aparcar. - Gràcies.
Genial. Collons.
- T'estimo. - T'estimo.
Bona sort.
De pressa.
Al senyal diu "dos minuts". Han estat 30 segons.
Endavant.
Bon viatge.
Estàs bé?
No.
Et fa por volar?
- Una miqueta. - Ja.
Té. Agafa això.
És hematites. Fa prendre terra.
Ja.
Gràcies.
On me la poso?
No, res d'insercions. Només l'has d'aguantar.
- Gràcies. Molt millor. - De res.
Bona nit. Els parla el capità.
Tothom és a bord, o sigui que aviat ens enlairarem.
- Tripulants de cabina… - Espera. Això és un avió.
- Sí. - No volem prendre terra.
Volem enlairar-nos.
Merda. Hòstia.
Mare de Déu.
- Dona'm la pedra. - No.
Que me la donis.
- Pren-te això. - Què és?
Alprazolam.
Sí.
No em puc creure que sigui la nostra boda.
I allò d'abans m'ha encantat.
Mai t'havia vist aquesta faceta.
M'he preguntat: què faria la Liv?
Ja, potser millor que no t'hi acostumis.
- Dona-li un respir. - Per què?
Perquè és ta germana.
Ja saps que jo tinc una família absent.
L'has de valorar.
És molt de l'estil de la Liv.
Potser és una mica inoportuna, però és molt divertida.
T'estimo.
Sí!
NO HI SOC
Bona tarda a tothom.
Queden uns vint minuts per començar l'aterratge a Nova York.
La temperatura a Nova York és de dos graus negatius i neva.
Encara sort.
Gràcies.
Ja t'ho he dit. Ens hem de reunir.
Vinga, què et vaig dir?
- Què collons… - Vigila!
Ves a cagar!
Per fi a casa.
- Hola. - Nena, vas fatal.
He canviat el vol. Ja soc aquí. Estic llesta.
- Temps per a maquillatge? - Brilla molt.
Com una placa solar al migdia.
- Tinc la pell greixosa. - Avisa i porta l'horari.
D'acord. Ja ve. Empolseu-la bé.
Ara mateix sembla un peix.
- Molt suada. - Anima't.
Ostres.
Gent, us presento l'Olivia Healy.
El Warren és director de continguts a Wine and Dine,
la Belinda és editora en cap a Gastronomy Quarterly
i la Romina és cap de publicació a Cook and Book.
Parlem després.
Estic enganxada al teu programa, subscrita a la teva revista
i m'he gastat massa diners en els teus llibres.
Hosti.
He conegut els meus herois i no m'he cagat a sobre.
- També són els meus. No la caguis. - No.
- I això? - L'horari d'aquesta setmana.
Avui et portaré a l'hotel.
Demà a primera hora, gravem l'anunci.
Després, entrevistes. Comencem a les sis.
- Ja me n'ocupo jo, Val. - Sí.
- Tu pots, sí? - Sí.
- Ves. - Bé.
- Vinga. - Sí.
- On anem? - A la dreta.
- Estàs fantàstic. - Ja ho sé.
- Molt bé, està… - Increïble.
Acceptable.
- Ja. - Fas ferum.
Gràcies.
Olivia, més val que t'espavilis. Ara treballes amb els professionals.
Genial. Ets un amor, Tyrell.
Tanca la boca, Tyrell.
- Com va el jet lag? - És terrible.
Ha arribat l'hora. Com estàs?
Emocionada.
Nerviosa. Potser vomito.
Ens toca.
- És per a mi? - Sí.
- És preciós. - Posa-te'l. Ràpid.
Ostres!
Bona tarda a tothom. Soc la Valerie Jones.
Benvinguts al llançament del programa culinari
més anticipat de la dècada,
Banquet Royale.
Quant dura el discurs?
- Deu minuts. - D'acord.
- Comença l'espectacle. - Sí.
- A quina zona horària tens el cap? - Encara és a Sydney.
És absurd que… El rellotge.
…no són uns aficionats qualssevol.
Estàs bé?
- Aspirants, no farsants. - Disculpa.
- Liv, on vas? - Un moment.
…han cuinat per a reis i reines, sultans i xeics.
Serà molt divertit treballar amb ella.
Merda.
Hòstia.
Collons.
Merda.
Digui?
Ostres. Em…
Em moro. No puc respirar.
Olivia?
Ho sento, doctora, no sabia a qui trucar.
Tinc la sensació que m'ofego, però no soc a l'aigua.
Estava bé. Què collons em passa?
Estàs bé físicament,
però diria que tens un atac de pànic.
He perdut el rellotge de mon pare, i ara he de pujar a l'escenari
davant de gent important. Estic feta una coca.
Soc idiota!
¿Una idiota hauria desafiat les probabilitats en tant poc temps
com es va proposar?
Liv, tu pots.
De debò?
Sí.
Ets tan imparable que fas ràbia.
Però jo buscaria un professional de la salut mental.
No fotis.
No és cap deshonra. Jo fa anys que vaig a teràpia.
Ara no tinc temps per a anys de teràpia.
Escolta, a mi això em va bé.
Tanca els ulls.
Treu-te les sabates.
Molt bé. Posa els peus a terra.
Inspira profundament
i compta fins a deu…
a poc a poc.
Això m'ajuda quan ho necessito.
Però, recorda-ho, Liv, no és la solució.
Potser Nova York t'ajuda a fugir dels problemes,
però potser només els posa en pausa.
…els tres meravellosos jutges.
El primer és un xef de renom mundial,
la llegenda del restaurant de tres estrelles de Nova York,
Tyrell James.
Sí.
La supermodel, sensació mundial i fenomen de les xarxes socials,
Gianna De Luca.
Sí, tot bé.
I, finalment,
la col·laboradora estrella de la revista Banquet,
la nostra estimada periodista gastronòmica i d'actualitat,
d'orígens australians,
Olivia Healy.
Nou.
Deu.
ESTIMO EL DAZ ESTIMO EL GAZ
Ho has vist? Està bé?
Està bé, senyora?
Ahir a la nit em vas fer riure molt.
Tots els australians són tan graciosos?
No, només jo.
Estàs molt desperta per ser tan aviat.
- Sí? - En comparació.
Bé, no vaig beure gaire,
me'n vaig anar a dormir aviat i he fet cinc km aquest matí,
i m'estic menjant un musli molt espès.
Molt bé, senyoreta sana.
Oi que sí?
- Llesta. - Gràcies.
Com estàs?
Molt nerviosa. Gràcies.
Prova això.
Per a l'ansietat i la calma.
Posa-te'n als canells.
GAZ HEALY LLISCA PER RESPONDRE…
Liv al plató.
Sí, ja vinc.
Liv al plató.
Perfecte. Gràcies.
- Vinga, de pressa. - Tothom preparat.
Hem de gravar sis anuncis abans de dinar.
Després, les entrevistes.
Preparada?
- Hosti, Gaz. - Apaga'l.
Liv, la mama ha tingut un accident. Agafa el mòbil, collons.
- Un gran dia, no? - Sí.
Tens un talent natural a càmera.
- De debò? - Sí.
Genial.
Com estàs?
Molt bé.
Subtítols: Maria Romero Soronellas