‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Bună!
‎Cine ești?
‎Ai un aer de studentă.
‎Bluza îți pică lejer.
‎Nu vrei să fii privită galeș, ‎dar brățările zornăie.
‎Îți place puțină atenție.
‎Bine, m-ai prins în plasă.
‎Cauți printre rafturi. ‎Ficțiune, de la „F” la „K”.
‎Păi...
‎nu pari nimfa nesigură pe ea, ce caută ‎un Faulkner pe care n-o să-l termine.
‎Ești prea bronzată pentru Stephen King.
‎Ce o să cumperi?
‎Scuze.
‎Ai vocea smerită, ‎de parcă te-ai jena că ești fată bună,
‎și-mi șoptești primul cuvânt.
‎Bună.
‎Lucrezi aici?
‎M-ai prins.
‎- Cauți ceva? ‎- Paula Fox.
‎Bună alegere!
‎În mod ciudat, simt o apreciere.
‎Vino.
‎AUTORI CELEBRI
‎O găsești aici.
‎„Autori celebri?” ‎Credeam că Fox e puțin cunoscută.
‎E bunica din partea mamei ‎a lui Courtney Love.
‎Nu trebuie să știi acest lucru.
‎Bine. Nu știam.
‎Dl Mooney îi vrea pe raft pe toți ‎cei care au legătură cu celebritatea.
‎Crede că așa vinde mai mult.
‎Ce trist,
‎să cumperi cărți că-s renumite,
‎nu pentru că vrei să fii afectat ‎sau schimbat în vreun fel.
‎Da, e o epidemie.
‎Îl vezi pe tipul ăla cu ochelari, ‎din spatele tău?
‎A luat ultimul roman al lui Dan Brown ‎când a intrat.
‎Acum o să se mai plimbe ‎vreo cinci, zece minute,
‎căutând și ceva considerat serios.
‎Ca cei care cumpără cereale, ‎când, de fapt, vor prezervative.
‎Numai că e mai ostentativ așa. ‎De ce să te jenezi?
‎Dacă te dai în vânt după Dan Brown, ‎nu te fofila.
‎În cele din urmă, ‎lumea te dezamăgește, nu?
‎Uneori te surprinde.
‎- Paula Fox. Raftul de sus. Vrei să... ‎- Nu, mă descurc.
‎Nu porți sutien?
‎Și vrei să observ.
‎Dacă am fi într-un film,
‎te-aș înșfăca ‎și am pune-o printre rafturi.
‎Ai citit romanele ei de ficțiune? ‎Desperate Characters ‎e cel mai bun.
‎Am auzit.
‎- N-ai citit ‎Desperate Characters? ‎- Nu.
‎Mă tem să nu-mi înșele așteptările.
‎Te asigur că n-o va face.
‎Ce promovare! ‎Mai ales din partea unui vânzător.
‎Directorul librăriei.
‎Lucrează cineva aici?
‎Un dobitoc.
‎Fiți amabil, mă grăbesc.
‎E ofticat că achiziționează Salinger, ‎să se simtă respectabil,
‎când nu vrea decât să mănânce pufuleți ‎și să și-o frece pe iPorn,
‎înainte de a-și îneca amarul ‎cu un Dan Brown.
‎O zi frumoasă, dle!
‎Bine, o cumpăr.
‎- Bine. N-o să-ți pară rău. ‎- Sper.
‎Paula Fox. Frumos.
‎Știai că a fost bunica lui Courtney Love?
‎De-aia o și cumpăr.
‎Ai bani gheață să cumperi cartea, ‎dar vrei să știu cum te cheamă.
‎- „Guinevere”? ‎- Da.
‎Ai mei au fost niște tâmpiți.
‎Dar mi se spune Beck.
‎Tu ești Joe...
‎Goldberg.
‎Și mi se spune Joe.
‎Nu-mi urezi și mie o zi frumoasă?
‎O zi frumoasă, Beck!
‎Și ție, Joe.
‎Ai zâmbit, ai râs la glumele mele,
‎mi-ai spus cum te cheamă, ‎m-ai întrebat și pe mine cum mă cheamă.
‎Ți-a lăsat numărul de telefon? ‎Era în limbă după tine.
‎Ba nu, era doar amabilă.
‎Eu aș căuta-o pe Google, ‎de i-ar sări fulgii.
‎Doar îi știi numele.
‎E un gest cam agresiv, Ethan.
‎Ce tot îți spun? Du-o la bun sfârșit.
‎Mă găsești la cărțile de bucate.
‎Muncesc, nu mă distrez. Pe cuvânt!
‎În cele din urmă, ‎lumea te dezamăgește, nu?
‎Și tu, Beck? Și tu?
‎Da, lumea își găsește „alesul”.
‎Cred în asta. ‎Încerc să fiu cât mai deschis.
‎Am fost îndrăgostit odată. ‎Mi-a frânt inima, Beck.
‎Mi-a făcut-o rău de tot.
‎Ar fi trebuit să-mi dau seama.
‎Dar nu ne dăm seama ‎când suntem îndrăgostiți.
‎Proba A. Claudia și Ron.
‎M-am dus să beau și eu ceva. ‎Nu mă mai bate la cap.
‎Claudia e infirmieră. ‎Își crește singură copilul.
‎Lasă-mă în pace! Ești la telefon...
‎Crezi că știa că Ron e un netrebnic ‎când s-a îndrăgostit de el?
‎Nu, a crezut că e un prinț.
‎Salut, Paco.
‎Salve, Joe!
‎Iar acum
‎- ...nu doar viața ei e distrusă. ‎- Lasă-mă!
‎De ce ți-e așa de greu să vii acasă?
‎E totul în regulă?
‎- Da, mama și Ron stau de vorbă. ‎- Ieși mereu cu prietenii!
‎- Și m-am săturat! ‎- Mamă!
‎O citești cu viteza luminii.
‎Se citește ușor. E bună.
‎CEI TREI MUSCHETARI
‎Să-mi spui când o termini. ‎Îți mai aduc una.
‎Du-te-n mă-ta, Ron! Cară-te de aici! ‎Lasă-mă în pace!
‎Ți-e foame?
‎Am luat un sendviș cu chiftele.
‎Uitasem că mai am ‎mâncare thailandeză de aseară.
‎Nu. O să-mi pregătească mama ceva.
‎Păcat. N-o să țină. O să-l arunc.
‎Sigur, Joe?
‎„Toți pentru unul și unul pentru toți.”
‎Ideea e, Beck... ‎că dragostea e cu năbădăi.
‎Băieții trebuie să se protejeze.
‎Trebuia să mă asigur ‎că nu ești periculoasă.
‎Numele tău era un început glorios.
‎Nu-s multe Guinevere Beck.
‎Și iată-te! Toate conturile sunt publice.
‎Vrei să fii văzută, auzită, cunoscută.
‎Desigur, m-am conformat.
‎Născută și crescută pe Insula Nantucket.
‎Un frate, Clyde, și o soră, Anya.
‎Chiar că ai tăi au fost tâmpiți ‎să vă dea numele astea.
‎S-au despărțit când aveai 12 ani. ‎Tatăl tău a dispărut din peisaj.
‎Ai absolvit Facultatea de Litere ‎la Brown. Tare.
‎Dar ai picat în materie de nerozi.
‎Apoi te-ai dus la NYC ‎să-ți iei un master și să ai succes.
‎Încă mai scrii. Oarecum.
‎Ești ocupată cu momentele ‎de care nu-ți vei aminti peste cinci ani.
‎Știu pentru că postezi întruna ‎despre viața asta, fir-ar să fie!
‎Sincer, e cel mai puțin atrăgător ‎lucru la tine.
‎Ai postat asta la câteva ore ‎după ce ne-am întâlnit.
‎Îmi făceam griji că nu l-ai menționat ‎pe tipul drăguț din librărie.
‎Apoi mi-am dat seama ‎că viața ta online nu e reală.
‎E... un colaj.
‎Ai lipit laolaltă mai multe elemente
‎ale unei făpturi adorabile, ‎drăgălașe, flexibile.
‎Faptul că nu m-ai prezentat ‎prietenilor virtuali
‎îmi confirmă că e o legătură între noi.
‎Prietenul nostru, internetul, ‎mi-a dat și adresa ta.
‎Ia uite ce casă ‎cu ferestre mari și golașe!
‎Frumos. Prea frumos.
‎Cred că e ‎un cămin universitar subvenționat.
‎Doamne! Parcă n-ai văzut filme de groază ‎și nu te-ai uitat la știri!
‎Dar vrei ca lumea să se uite, nu?
‎Am de gând să te întreb despre asta
‎când o să ne cunoaștem mai bine.
‎Propunere.
‎Ce-ar fi să ieșim împreună mâine?
‎Doar tu și eu?
‎Pentru cei ce nu și-au realizat visurile: ‎nu renunțați!
‎Și, între timp, macaroane cu brânză!
‎Drăguț. Nu profund, dar drăguț. ‎Mai e ceva? Hai să aflăm.
‎Te trezești când se crapă de ziuă.
‎Știu din programul postat ‎că predai un curs la 6.30,
‎numit Get Up N Flow.
‎Mângâi spatele mămicilor bulimice, ‎cu priviri inexpresive, din SoHo...
‎Ești în mare formă azi, Tasha.
‎...oferindu-le zâmbete ‎și minciuni de încurajare.
‎La 10.00 ești în campus. ‎Predai Romantismul ca asistent universitar
‎și o faci pe Vanna White cu un titular.
‎Bună dimineața, dle profesor Leahy.
‎Ți-am zis să-mi spui Paul. ‎Ești gata de curs?
‎Dl profesor Evident vrea să ți-o tragă.
‎Dar ești deșteaptă. ‎Îl lași să creadă că are speranțe.
‎Ce e rău în asta?
‎După curs, ‎te duci la cafeneaua ta preferată,
‎ca să scrii pentru prima oară pe ziua aia.
‎Dar viața nu e cooperantă.
‎Prietenele tale bogate tocmai s-au sculat
‎și n-au altceva de făcut
‎decât să-și planifice seara inutilă, ‎dar perfectă pentru Instagram.
‎Hai să fim serioși o clipă.
‎Ai gusturi dubioase ‎în materie de prieteni.
‎- Noroc! ‎- Da!
‎- La mulți ani! ‎- Mulțumesc frumos.
‎Și gusturi scumpe.
‎- Ești gata? ‎- Mulțumesc.
‎Îți place?
‎Nu, deloc. Normal că-mi place!
‎Nici Jason nu i-a luat ceva așa frumos,
‎iar Annika l-a lăsat să i-o pună anal.
‎- Vai, Doamne! ‎- Era momentul!
‎Deschide și cadoul meu, ‎și atunci o să văd cât mă urăști.
‎Un fluture? E animalul meu spiritual. ‎Ți-ai amintit?
‎Vorbeai întruna despre el.
‎Îți dorești din suflet să fii ca ele.
‎- La mulți ani! ‎- Arăți superb!
‎Ele n-au nimic de făcut mai târziu.
‎Da, o să petreacă până la 5.00 ‎și o să fie buimace mâine.
‎Dar tu nu poți. ‎Tu trebuie să-ți câștigi traiul.
‎O eșarfă McQueen, Beck? Cât a costat?
‎Era la reducere.
‎N-au pus nicio eșarfă la reducere
‎de când McQueen s-a spânzurat în 2010.
‎Ar fi prea mult și dacă ar merita-o,
‎dar n-o merită.
‎Nu toate prietenele tale sunt proaste.
‎Mereu faci așa.
‎Faci un gest mare, ‎pe care nu ți-l permiți...
‎- Îmi pare rău, ești prea drăguță. ‎- N-a fost mare lucru. Aveam un voucher.
‎Cât de prost stai cu banii?
‎Spune-mi care e faza.
‎Se pare că îi pasă.
‎Îți mulțumesc...
‎De ce nu vrei ‎să te împrumut cu niște bani?
‎Pentru mine nu-i nicio problemă.
‎Deși sună cam condescendent.
‎Știi că aș face orice pentru tine. ‎Să nu uiți.
‎- Sigur nu vii cu noi? ‎- Am de scris.
‎Ce virtuoasă! Vorbim mai târziu?
‎Aia e cea mai bună prietenă?
‎Atunci, chiar că ești singură, Beck.
‎Profilul tău e mincinos.
‎Scrie că ești o diletantă zen.
‎Dar, în realitate, pari veritabilă.
‎Suferi de deficit de atenție, ‎dar, când se închide ușa...
‎te întorci la tastatură ‎și încerci să scrii.
‎Mersi.
‎Păstrează restul!
‎Hei, lasă-mă să intru!
‎Beck, cine dracu' e ăsta?
‎Prietena mea te-a prins ‎în timp ce ți-o sugea
‎o tipă într-o baie la o petrecere ‎unde te-am dus eu!
‎Eram praf. Nici măcar n-am terminat.
‎Asta e scuza ta? „Nici n-am ejaculat.” ‎Vii cu d-astea?
‎N-ar fi trebuit să mă duc în baie
‎cu alte tipe, în afară de tine.
‎Dar a zis că are cocaină bună, ‎iar eu sunt stresat rău.
‎Când am creat noul sortiment cu Johno,
‎am crezut că o să fie vorba ‎doar de ales arome.
‎Dar sunt predici de 16 ore ‎despre managementul microbian.
‎De-aia nu înființează nimeni ‎o firmă de băuturi artizanale,
‎și americanii continuă ‎să bea porcării canceroase.
‎Ai creat o analogie între un supt ilicit ‎și vindecarea cancerului.
‎Sunt absolut impresionată.
‎Beck...
‎Pe bune, am de lucru până peste cap.
‎N-am timp de șuste de-astea ‎sau cum vrei să le spui tu.
‎Știu că am făcut o mare prostie, ‎dar mi-am revenit.
‎Nu vreau să fiu ‎doar unul cu care te culci.
‎Doamne, mă scoți din minți!
‎Bravo, Beck! Pare un tip fantastic.
‎Benjamin J. Ashby al III-lea. Sunt trei.
‎Născut la Greenwich, crescut la internat.
‎Tatăl lui e renumitul Ben Ashby ‎de la Ashby Brokerage.
‎Două cariere ratate. Manechin. Aoleu!
‎Și cocreatorul aplicației LoveHooks,
‎care ajută lumea să se întâlnească ‎în funcție de gusturile muzicale.
‎Președintele companiei ‎Băuturi Răcoritoare Artizanale.
‎Motto...
‎„Mai bine bei manual”, care n-are logică,
‎dar sugerează ceva rustic,
‎plauzibil pentru unul ‎ce poartă adidași japonezi de 600$.
‎Părul, privilegiile voalate de retweetarea ‎activiștilor de la Black Lives Matter...
‎Nu vreau să par critic, dar tipul ‎reprezintă tot ce are America mai rău.
‎De-aia mă documentez acum.
‎Te îndrăgostești de cine nu trebuie.
‎De bărbați răi.
‎Îi primești în viața ta. ‎Îi lași să te rănească.
‎Sunt prea departe ca să fiu sigur, ‎dar bănuiesc
‎că, dacă te-ar fi făcut să-ți dai drumul,
‎ai fi urlat ca pe Broadway.
‎Dar n-ai făcut-o, pentru că nu te-a făcut.
‎- „Desperate Characters.” ‎- Da, am luat-o de curând.
‎Ți-o împrumut. ‎Cică e cel mai bun roman al ei.
‎Noua consultantă a lui Johno
‎mi-a făcut capul calendar ‎cu chestiile astea.
‎A purificat biroul cu salvie.
‎Titlul cărții conține cuvântul „disperat”.
‎Nu vrei să te consideri ‎un personaj disperat.
‎Fiindcă nu ești nici pe departe.
‎Ești cea mai deșteaptă fată ‎pe care o știu.
‎Sincer, mă dai gata.
‎Drace! Trebuie să plec. ‎Johno mă stresează cu telefoanele.
‎Vino pe la birou să testezi noile arome.
‎Folosim chimion. ‎Și tu adori mâncarea indiană.
‎Sigur, o să vin.
‎Apropo, îți stă bine.
‎Un pic mai plinuță.
‎Da. Sunt pe drum, frate.
‎Comandați pizza?
‎Și nu mă mai fraieri ca data trecută. ‎Cu blat fără gluten.
‎Nu de la pizzeria aia vegetariană. ‎Au o brânză de rahat.
‎Vreau o chestie franțuzească.
‎Nu, Johno, ascultă-mă.
‎N-au cum să facă blatul ‎pe jumătate fără gluten.
‎Trebuie să folosească făină de secară.
‎Deci nu ți-ai dat drumul.
‎Așa...
‎Mulțumesc. Ce amabil ești!
‎M-ai putea ajuta să iau un taxi?
‎Cum să nu.
‎- Mulțumesc. ‎- Pentru puțin.
‎Să nu-mi spui că ai terminat cartea.
‎Aproape.
‎E foarte bună.
‎Dar uneori dialogul e ciudat.
‎Se omoară unii pe alții, ‎dar sunt foarte politicoși.
‎E secolul al XIX-lea. Lumea era manierată.
‎Mă gândeam să mergem să mai luăm una.
‎E cam târziu, Pac.
‎Da.
‎Vreau să-ți dai drumul...
‎E ceva în aer, Beck, căci toți au parte ‎de acțiune, în afară de mine.
‎S-au împăcat și amorezii ăia.
‎Da, de ce nu? Sigur.
‎Știai că Dumas era negru? ‎Am căutat pe Google.
‎Bunica lui a fost sclavă, ‎iar tatăl lui, general de brigadă.
‎A ucis jumătate de batalion.
‎Cred că știai, doar lucrezi la librărie.
‎Nu știam.
‎- Cum ai ajuns să lucrezi aici? ‎- M-a angajat dl Mooney
‎când eram puțin mai mare ca tine. ‎M-a luat sub aripa lui.
‎- Pare de treabă. ‎- E un ticălos.
‎Dar iubea cărțile și m-a învățat ‎și pe mine să le iubesc.
‎Nu l-am văzut pe-aici.
‎- A murit? ‎- Nu. E bătrân.
‎Îmi pare rău, Pac.
‎Îți păstrasem una, dar a vândut-o Ethan.
‎- Ce a vândut? ‎- Următoarea ta lectură.
‎Hai să-ți arăt unde ținem chestiile bune!
‎Super!
‎Se numește Colivia.
‎Aici păstrăm ‎edițiile prime și de colecție.
‎E frig.
‎Optsprezece grade. Pentru cărți.
‎Dacă vin zombii, aici mă ascund.
‎Lasă paharul cu milkshake.
‎Ai grijă, Joseph.
‎Valoarea unei cărți se măsoară ‎în funcție de starea de conservare. Uite.
‎Fix 18 grade.
‎Umiditate 40%. Dacă e prea multă umezeală, ‎mucegăiesc paginile...
‎Dacă e prea uscat, se sfărâmă.
‎Ține mereu cărțile vertical,
‎ca să nu se îndoaie cotoarele, ‎să se curbeze sau „să se cocoșeze”.
‎Și n-avem voie să pliem ‎sau să îndoim paginile.
‎Ștergem coperțile de praf ‎cu un produs netoxic.
‎Mereu înspre cotor.
‎Și nu poate intra soarele în camera asta, ‎sub nicio formă.
‎Lumina poate distruge o carte ca focul.
‎Chiar mai repede.
‎Câte trebuie să ții minte ‎ca să ai grijă de niște cărți vechi!
‎Cele mai valoroase lucruri sunt, ‎de obicei,
‎cele mai plăpânde.
‎Și au nevoie de cineva ca noi, ‎ca să le protejeze, da?
‎„Don Cui-jote.”
‎Quijote. ‎E despre un bărbat ‎care crede în cavalerism
‎și decide să devină ‎un cavaler ca pe vremuri.
‎Ce e ăla cavalerism?
‎Atitudinea respectuoasă față de oameni, ‎mai ales față de femei.
‎E bună. Una din preferatele mele.
‎N-ar trebui s-o duc acasă.
‎Nu e o ediție princeps, ci doar veche.
‎Și am încredere în tine.
‎- Unde ai fost, Paco? ‎- Ne-am luat un milkshake.
‎- Și pleci cu străinii? ‎- Joe nu e un străin.
‎Ba e.
‎În casă, urgent.
‎Nu te mai apropia ‎de copilul prietenei mele.
‎Îmi cer scuze, dar era la ușă ‎și auzea tot ce făceați.
‎Nu-mi spune mie cum să cresc copiii.
‎Poate pe unii îi păcălești ‎cu fața ta cumsecade.
‎Eu sunt ofițer la eliberări condiționate, ‎așa că te citesc.
‎Ești un netrebnic alcoolizat ‎ce bate femeile.
‎Te rog să mă iluminezi.
‎Ești un ciudat.
‎Nu te mai apropia de Paco,
‎altfel iau un cuțit și-ți scot ochii.
‎Există oameni înspăimântători, Beck.
‎De-aia e important să ai grijă.
‎Și de-aia trebuie să fac ce-o să fac.
‎O chestie nostimă.
‎Știai că legea impune ‎ca scurgerile de gaz să fie verificate?
‎Învăț multe de când te-am cunoscut.
‎Beck, iar ai lăsat ușa deschisă!
‎A fost vorba că n-o mai faci.
‎Am chemat firma de gaze ‎când aveai programul plin.
‎Nu voiam să te sperii.
‎Salut! Beck e acasă?
‎Nu. A descuiat administratorul. ‎Cică ar fi o scurgere.
‎Da, mi-a zis ceva. E în regulă?
‎Da, zi-i prietenei ‎că nu-s scurgeri de gaze.
‎Am terminat.
‎Bine, mulțumesc. Încui eu.
‎Trebuie să aflu cine ești cu adevărat,
‎în afară de o poetă lefteră,
‎într-un apartament subvenționat ‎pe care nu ți l-ai permite.
‎Unde e, Beck?
‎Când o să locuim împreună, ‎n-o să mai stai într-o cocină.
‎O să fac eu curățenie.
‎Și n-o să mai mănânci porcării congelate. ‎O să-ți gătesc zilnic. Promit.
‎O să-ți spăl și rufele.
‎Și o să am grijă ‎de cărțile tale preferate.
‎O să fac patul zilnic.
‎Uite-l.
‎Și, oricât te-ai opune,
‎o să insist să folosești o parolă ‎la toate dispozitivele.
‎„Într-o zi, n-o să mai ai nevoie de iubire
‎Într-o zi, n-o să mai mergi prin lume
‎De parcă treaba ta ar fi ‎Să ții totul în mișcare
‎Soarele, cerul ‎Partea grea a nopții”
‎E bună.
‎E foarte bună.
‎Dar, Beck, unde e restul? ‎Mai trebuie să-mi dai 20 de pagini.
‎Am lucrat zilnic, ‎am avut de corectat lucrările...
‎Dacă e prea mult, ia-ți jumătate de normă.
‎N-aș mai obține titlul de asistent.
‎Am nevoie de bani. Aș pierde și cazarea.
‎Găsești tu o soluție. Ești fată deșteaptă.
‎- Vă rog, dle profesor Leahy... ‎- Paul.
‎Paul, îți aduc paginile ‎la sfârșitul săptămânii.
‎Nu pot să mă întorc la jumătate de normă.
‎Îți țin pumnii.
‎Dar trebuie să ții pasul.
‎M-aș bucura să discutăm după cursuri, ‎într-o seară.
‎Și, dacă tot vorbim despre poezie, ‎va trebui să bem ceva.
‎Știu eu un bar bun...
‎Mi-ar face mare plăcere, Paul.
‎Dar ce-ar zice soția ta...
‎Că ajut o scriitoare aspirantă? ‎E obișnuită cu generozitatea mea.
‎Rămâne pe joi seara?
‎Joi seara, atunci.
‎Excelent.
‎Nu-ți face griji pentru următoarele zile. ‎Du-te acasă și recuperează.
‎Trebuie să te văd în seara asta.
‎Vin dacă pot, iubito. Am de lucru.
‎P.S. Încă îți mai simt mirosul pe degete.
‎Am aflat două lucruri categorice ‎din calculatorul tău.
‎În primul rând, nu ai poze recente ‎cu tatăl tău, fiindcă a murit.
‎A luat o supradoză ‎și tu ai fost cea care l-a găsit.
‎Ai scris câteva poezii despre ziua aia, ‎dar nu le-ai terminat.
‎Îmi pare nespus de rău, Beck.
‎Dar nu mai contează, având în vedere ‎a doua mare descoperire.
‎Pe la 11.06, ‎la o oră după ce ne-am întâlnit,
‎într-un text de grup despre avantajele ‎detoxifierii vaginale, ai scris...
‎Mamă, am cunoscut un bărbat care citește.
‎Să anunțăm presa.
‎N-ar fi momentul să mă întâlnesc ‎cu cineva potrivit pentru mine?
‎Mersi că mi-ai spus că n-am luat-o razna.
‎Nu!
‎Da, știu ce mi-ai spus ‎când mi-ai trimis bani ultima oară.
‎Da, îți sunt recunoscătoare.
‎Lucrez tot timpul. ‎Nu găsesc o casă mai ieftină.
‎Am făcut-o, ‎dar mi-a cerut să mă culc cu el.
‎Nu pot să-l denunț. Nu merge așa.
‎Nu-mi fac griji. ‎Am văzut destule comedii romantice
‎și știu că cei ca mine ajung ‎într-un astfel de bucluc.
‎Nu la școală, nu merge așa pe lumea asta.
‎Știu că m-ai ajutat mult, ‎dar îmi e greu aici, mamă.
‎Bine. Găsesc eu o soluție.
‎Și eu te iubesc.
‎Pa, mamă!
‎Nu-i nimic, Beck.
‎Bună, Becks!
‎Unde ești, jigodie? Hai la joacă!
‎Nu pot. Am avut cea mai nasoală zi.
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Beckalicioaso, orice ar fi
‎se poate rezolva, da?
‎- Da, cu noi și cu găleți de alcool. ‎- Mamă! Au reduceri!
‎- Mă iubiți? ‎- Normal.
‎- De ce ne întrebi? ‎- Bine.
‎Ne vedem la Greenpoint.
‎De ce nu vii tu aici? Da? Vino!
‎- E tare distractiv. ‎- Nu.
‎- Garantat. ‎- Da.
‎Vreau să fac ceva pentru mine.
‎Vă scriu de pe drum.
‎Pe curând!
‎- Pa! ‎- Pa!
‎La dracu'!
‎Mergem la Greenpoint, Beck.
‎Nu merg niciodată acolo.
‎Dar ce nu face omul din dragoste.
‎Bună! Mai vrem câteva băuturi.
‎O clipă.
‎Fetelor!
‎Ce e în capul ei?
‎Seara amatorilor e ‎pentru modele-bară-cântăreți-bară-vegani.
‎Ăștia nu vor să audă
‎o neica-nimeni citind poezii ‎despre deșertăciunea vieții.
‎Prietenele nu-ți sunt loiale. ‎Iar cea mai rea e Peach.
‎Încă o rundă de shoturi.
‎Beckish, e seara cea mare?
‎Exact.
‎În ultima vreme, doar am supraviețuit.
‎Trebuie să-mi amintesc ‎de ce am venit aici.
‎- Da. ‎- Da.
‎- Fă-o! ‎- Cui îi scrii?
‎L-am invitat și pe Benji.
‎- Beck... ‎- Ce e? Îi place poezia.
‎- Sigur. ‎- Și ți-a scris că vine?
‎Mi-a trimis un rând de fețe zâmbitoare ‎acum 45 de minute.
‎Unii tipi sunt nemernici, ‎trezește-te odată!
‎Știu, Peach.
‎Tu mi-ai spus să-ți aduc aminte ‎că e un ticălos.
‎Urmează Guinevere Beck.
‎- Bine. ‎- Bine.
‎Pentru vulnerabilitate și alte rahaturi!
‎Da.
‎- Noroc! ‎- Bine.
‎- Bine.
‎Dă-i gata, Beck!
‎Bună, oameni buni! Sunt Beck și...
‎Nu vreau să sune nu știu cum, dar...
‎Sunt poetă.
‎Normal că ești!
‎Exact!
‎„Într-o zi, n-o să mai ai nevoie de iubire
‎Într-o zi, n-o să mai mergi prin lume
‎De parcă treaba ta ar fi ‎Să ții totul în mișcare
‎Soarele, partea grea a nopții
‎Timpul secret când te trezești ‎La auzul ciocănitului
‎Te ridici să răspunzi la ușă ‎Dar el nu e acolo
‎Fiindcă zgomotul vine ‎Din interiorul tău
‎Iar tu nu poți răspunde ‎Oricât de adânc te-ai cufunda
‎L-ai iubit precum copiii fragili ‎Îi iubesc pe frumoșii bătăuși
‎Ai scris cântece despre el. Ai...” ‎Voiam să spun...
‎„Ai scris poezii despre el
‎Încă mai scrii poezii despre el ‎Scrii una chiar acum”
‎De ce ești așa de tristă? ‎Ești prea tristă.
‎N-ai ceva mai distractiv? N-ar strica.
‎Cred că toți sunt de acord cu mine. ‎Să vină cântăreața.
‎Scuze... Am pierdut șirul.
‎Numai puțin, să găsesc unde rămăsesem.
‎Nu mai rezist. ‎Îmi pare rău, dar nu mai pot.
‎E clar cum ești. Ești orbită de iubire.
‎Și tot ceea ce iubești, ‎scrisul, orașul ăsta, prietenii
‎și mai ales bărbații ca Benji,
‎toate astea au în comun ‎că nu te vor iubi la rândul lor.
‎Iar tu le dai totul.
‎Incredibil până unde se poate merge. ‎Ne asemănăm, Beck.
‎Ultimii romantici adevărați.
‎Metroul numărul nouă
‎De pe linia urbană din New York
‎Mă gândeam așa cu amicul meu, ‎dl Vagabond Țicnit,
‎când mi s-a întâmplat ‎al doilea lucru norocos.
‎E posibil?
‎Am impresia că visez.
‎Nu visez.
‎Beck, ești prea beată să fii singură.
‎Dacă te-a urmărit vreun psihopat?
‎Și ești prea pilită ‎să stai aproape de șine.
‎Beck! Nu-i mai scrie dobitocului ‎cu răcoritoarele, care n-a venit.
‎DE CE N-AI VENIT LA CITIREA POEZIEI?
‎Dacă vagonul meu sare de pe șine
‎Îl vrei pe Benji.
‎VOIAM SĂ VII.
‎Ai nevoie de Benji. ‎Ții telefonul ăla de parcă ar fi Benji,
‎căci e singurul mijloc ‎de a rămâne conectată.
‎Lasă-l pe Benji.
‎Și dă-l dracu' de telefon.
‎Ridică-l!
‎Metroul numărul nouă
‎De pe linia urbană din New York
‎Hei!
‎Ești teafără? Poți să te ridici?
‎Nu te mișca.
‎Chestiile alea te pot electrocuta,
‎așa că dă-mi mâna.
‎Ridică-l!
‎Taci, omule!
‎Dă-mi mâna.
‎Vine metroul.
‎Ridică-l!
‎Mâna! Acum!
‎Ridică-l!
‎Vai, Doamne! Îmi cer iertare.
‎Nu-i nimic.
‎Și-așa nu-mi plăcea geaca asta.
‎- Îmi pare nespus de rău. ‎- Nu-i nimic.
‎Se poate?
‎Sigur.
‎Hai să-ți chem un taxi, bine?
‎Nu-s mereu așa.
‎Mi-am închipuit ‎că ai avut o noapte deosebită.
‎Foarte deosebită.
‎Nu vreau să par ciudată, dar...
‎mi se pare că te cunosc.
‎Da... Ai dreptate.
‎Îmi amintesc și eu. Scuză-mă.
‎Așa arăt când nu sunt beată ‎și am părul prins.
‎Da, acum îmi amintesc.
‎Nu-i nimic, știu că am o față banală.
‎Nu e adevărat.
‎Desperate Characters. ‎Îmi amintesc.
‎Da.
‎Unde mergi?
‎În Village. Stai pe-aproape?
‎Vino cu mine. Măcar atât pot să fac.
‎Bine.
‎Te-ai mutat aici ca să devii cineva? ‎Eu da. Dar nu-mi iese.
‎Alerg de colo-colo, 18 ore pe zi. De ce?
‎Doamne! Las-o baltă. Scuză-mă.
‎Nu, te rog. Și eu mă simt la fel uneori.
‎Tipul care deține librăria
‎mi-a spus odată că toate cărțile ‎te fac să descoperi un adevăr esențial.
‎Și anume că, dacă ai ‎un anumit coeficient de inteligență,
‎viața e greu de suportat. ‎Iar coeficientul nu e foarte mare.
‎Sunt sigură că aș fi mai fericită ‎dacă aș fi mai proastă.
‎Dar lumea nu ți-ar cunoaște poeziile.
‎De unde știi că scriu poezii?
‎Ca toți scriitorii din New York, nu?
‎Și eu citesc multă poezie.
‎Cine îți place?
‎Strand, Sexton, Merrill...
‎Descrii cărțile de pe noptiera mea.
‎Dacă le citești ca să adormi seara,
‎e clar că locul tău e aici.
‎- Care ai zis că e numele de familie? ‎- Goldberg.
‎De unde ai venit, Joe Goldberg?
‎Am crescut aici.
‎Am plecat o vreme. După o fată.
‎- Dar te-ai întors? ‎- Da, mi-era dor de oraș.
‎Și nu prea știu să mă țin după fete.
‎Nici eu, după băieți.
‎Am ajuns.
‎Nu-i rău.
‎Mersi că m-ai trezit din beție.
‎Și că mi-ai salvat viața.
‎Nu, nu ți-am salvat viața.
‎Ba da.
‎Doamne!
‎Normal.
‎- Benji. ‎- Bună!
‎El e Joe. Mi-a salvat, practic, viața.
‎Am căzut pe șina de metrou. ‎A fost o nebunie.
‎Ți-am zis eu, iubito, ‎că, în fond, oamenii sunt buni.
‎Bine ai făcut, frățică!
‎„Frățică.” Pe chica ta!
‎Beck, e frig afară.
‎- Stai. Nu vrei să-mi dai un număr... ‎- Da.
‎Drace!
‎Telefonul!
‎Cred că mi-a căzut la metrou.
‎Bine. Poți să-mi dai fixul,
‎până-ți schimbi telefonul.
‎În general, folosesc e-mailul.
‎Înțeleg. Inteligent. Sunt un străin. ‎Trebuie să ai grijă.
‎Bine.
‎E BeckInRealLife@gmail.com.
‎Bine.
‎„Beck în viața reală.”
‎Mulțumesc.
‎- Uite ce-am aflat până acum. ‎- Iartă-mă că n-am ajuns.
‎Ești specială. Ești talentată. ‎Ești pasională.
‎Ești deșteaptă.
‎Mai puțin când nu ești deloc. ‎Ca atunci când nu-ți blochezi telefonul.
‎Și când te îndrăgostești ‎de bărbați ca Benji. Nu te poți abține.
‎Fiindcă toată lumea are nevoie de cineva.
‎Tu ai nevoie de cineva să te salveze.
‎Pot să te ajut eu, Beck. ‎Lasă-mă să te ajut.
‎Joe.
‎Pac, salut!
‎Ce e? Ce cauți aici?
‎Ron.
‎S-a întors beat acasă.
‎A început să urle.
‎A zis că mă cred deștept
‎fiindcă citesc ‎și că-l privesc pe el de sus.
‎Ce s-a întâmplat? Te-a lovit?
‎Nu, nu s-a atins de mine.
‎Am încercat să-l opresc...
‎- Îmi pare rău. ‎- Paco.
‎Nu-i nimic. Serios. E în regulă.
‎Auzi? Ia vino cu mine. ‎O reparăm împreună, da?
‎Primul pas, când repari un lucru,
‎e să știi că, oricât ar părea de distrus, ‎poate fi mereu recuperat.
‎Iar cărțile nu fac excepție. Ai priceput?
‎Da.
‎Aici avem o presă manuală, ‎practic, o menghină mare.
‎Clei din acetat de polivinil.
‎Înseamnă că n-are acid să ardă paginile. ‎Avem ac, ață
‎și, în final, direct din ‎Bugs Bunny...
‎un ciocan de încredere.
‎Vezi asta?
‎N-avem nevoie de ea.
‎Johno! I-auzi!
‎„Dragă Benji, ‎am auzit de băutura ta răcoritoare.
‎Aș vrea să te includ în lista ‎cu chestii de neratat.
‎Mi-ar plăcea să vorbim. ‎Poate chiar să și gust? Jeff Pevensey.”
‎E tipul pe care îl retweetezi mereu?
‎E ăla cu rubrica culturală ‎din revista ‎New York.
‎Răspunde-i, frate!
‎Nu zău! Lasă-mă să mă gândesc.
‎Jeff, virgulă, ‎mă bucur că mi-ai scris, amice, punct.
‎Da, băuturile noastre-s super, punct.
‎Mi-ar plăcea să ne întâlnim ‎ca să guști marfa, punct.
‎Hai să fixăm o întâlnire.
‎Răzuiești ușor de-a lungul cotorului.
‎Normal, ai grijă la degete.
‎„Perfect. O să sun între ședințe, ‎să văd dacă ești liber.”
‎O să trecem la următorul nivel.
‎La ce oră ne întâlnim?
‎Nu te supăra. Am mai discutat.
‎E mai bine ca produsul ‎să fie promovat de o figură unică.
‎Adică, mă duc eu.
‎Gata, am cusut cotorul.
‎Ia-o și trage-o încolo cât poți de tare.
‎Da, așa.
‎Jeff!
‎Am pus cleiul. Am aplicat banda.
‎Acum...
‎trebuie să fii precis ‎și să folosești exact forța necesară.
‎Salut!
‎Salut! Jeff. Mă bucur să te cunosc.
‎Și eu mă bucur. Ai mai fost aici?
‎Nu știu mulți despre locul ăsta.
‎E un club incredibil. Foarte exclusivist.
‎Da, am venit de vreo două ori.
‎Da?
‎Bine.
‎Înseamnă că te simți ca acasă.
‎Te rog, după tine.
‎Bine.
‎E jos. La stânga.
‎Omule, cred că...
‎E ora 14.00 când se aude clopoțelul, ‎și eu sunt gata.
‎Le-ai spus prietenelor că vii. ‎Știu fiindcă am telefonul tău.
‎- Mă întorc. ‎- Bine.
‎Bună!
‎Mă mai știi? Era să mor pe șina de metrou.
‎Parcă îmi amintesc ceva. Stai așa.
‎Voiam să-ți mulțumesc.
‎Mi-ai mulțumit deja.
‎Îți mulțumesc din nou.
‎Îmi cer scuze că am fugit noaptea trecută.
‎- Aveai un musafir. ‎- Nu chiar.
‎Ți-am adus un cadou.
‎Nu, te rog, nu e nevoie.
‎Taci și uită-te.
‎„Metroul numărul nouă ‎De pe linia urbană din New York
‎Dacă pe șine fata-ți cade ‎Ridic-o, ridic-o, frate”
‎Avem deja glumițe.
‎Așadar...
‎asta voiam. Așa că acum o să...
‎Dacă ai puțin timp, bem ceva împreună?
‎Sigur.
‎Dar încă nu mi-am găsit mobilul.
‎Știu. Îți trimit un e-mail.
‎Exact.
‎La revedere, Joe!
‎Pe curând, Beck.
‎Frumos, dle!
‎Foarte frumos.
‎N-am mereu dreptate. ‎Sunt om și eu. Mai greșesc.
‎O să vezi.
‎Trebuie să verific marfa de jos.
‎- Rămâi tu la casă? ‎- Da.
‎La naiba, ‎poate-s doar un nebun îndrăgostit,
‎dar nu mă înșel în privința ta
‎și o să te ajut să ai viața ‎pe care o meriți, Beck.
‎Te rog.
‎Orice ai crede că am făcut, ‎să știi că ai greșit persoana.
‎Nu.
‎N-am greșit-o.
‎CU DRAG. ÎN MEMORIA LUI NICK GEREFFI
‎Subtitrarea: Aurelia Costache