Kjærlighet.
Hallo.
Det er en grunn til å eksistere.
En grunn til å bli bedre, til å gjøre det rette.
-Være modig. -Jeg elsker deg.
Men Love har brent meg helt ut.
Ja, det er Love med stor L. Kone.
Hvorfor elsker du meg ikke lenger?
-Mor til barnet mitt. -Jeg drepte Natalie for deg!
Jeg gjorde mitt beste, men hun var… Jeg vil ikke kalle en kvinne gal, men…
Jeg gjorde alt for å være en god mann, en god ektemann, en god far.
Jeg gjør alltid alt jeg kan.
Jeg har ikke romantikkens mest imponerende merittliste.
Men hjertet mitt er på rett sted.
Love forsto meg ikke, men du forsto, Marienne.
Vi var like,
ment for hverandre på alle nivåer.
-Han løy for deg. -Unnskyld, hva?
Hva om jeg sa at Joe drepte eksen din?
Nei, Ryan ble ranet.
Du må løpe. Forsvinne.
Ryan er bare starten på det han vil gjøre.
Helt til Love forgiftet brønnen, og du forsvant.
Jeg kan ikke klandre deg, Marienne.
Vi vet begge hvem som har skylden.
På grunn av Love gikk min verden opp i flammer, og jeg…
Som folk overalt leste i New York Magazine, People
og på Vox.com, ble jeg drept av Love.
Heldigvis kjente jeg gode folk som kan passe på Henry.
Jeg måtte forlate ham. Inntil videre.
Det vanskeligste jeg har gjort.
Kjærligheten setter oss på prøve. Jeg har blitt satt på prøve mer enn de fleste.
Gjort til et spøkelse.
Ikke noe hjem, ikke noe navn, alt for din skyld.
Så jeg må innrømme at da jeg dro for å finne deg,
sa jeg til meg selv: Dette er siste gang.
Det er deg…
…eller ingenting.
Som en problematisk mann som spiller en skeiv poet sa en gang:
"Hjertet vil det det vil."
Kjærligheten velger oss.
Det eneste vi kan kontrollere, er hva vi gjør,
hvor langt vi går.
I Ted Chiangs historie Hell is the Absence of God,
mister Neil Fisk sitt livs kjærlighet.
Hun var god. Hun er i himmelen.
Så for å føle kjærligheten hennes igjen,
må han også dra til himmelen.
Men han er ikke en fyr som kommer til himmelen.
Han må finne en vei til frelse.
Beklager, men nei.
Hele premisset for historien er sludder.
Jeg er uenig.
Den hadde noen få nesten dype poeng til fantasibok å være.
-Hva betyr det? -Det er knapt litteratur.
Ikke at den ikke burde stå være pensum. Amerikanere skriver haugevis av det.
Kan ikke si noe på det.
Faget handler om amerikansk ikonoklasme i noveller.
Rektor så for seg Hemingway, men jeg ble ansatt i siste liten.
Nadia, du sa "sludder".
Ja, til stor kontrovers.
Forklar "sludder" for amerikaneren.
Den er dritt, søppel, ikke bra.
Du har noen triks som professor, som:
-Si mer. -Det er ikke frelse
-om det er av egoistiske grunner. -Selv om han gjør gode gjerninger?
Chiang sier ikke at frelse vil si å gjøre gode gjerninger.
Han sier det bare er kjærlighet.
Professortriksene mine er ett triks jeg lærte av ei jente som heter Ellie.
Hiss dem opp, slipp dem løs. Tenåringer argumenterer for deg.
Ja, ordet "kjærlighet" brukes om noe dypere.
Sivilisasjoner, religioner, litteratur.
-Overdrivelse. -De to vil drepe hverandre
eller gifte seg.
Det er en som aldri har følt kjærlighet.
Ok, vi tar en pause fra dette.
Les Sladrehjertet
og være klare til å diskutere hva Poe sier at kjærlighet er.
Greit? Det var alt for i dag.
-Professor Moore. -Fortsatt uvant.
-Spørsmål? -Nei.
Men jo.
Hvorfor ber du oss lese forfattere som Ted Chiang
istedenfor de vanlige, litt rasistiske mennene som drikker?
De som sa hva som var viktig, tok feil.
De som bruker de forfatterne, er late, og dette er mitt fag.
Jeg undervurderte deg.
Skyldes det aksenten? Beklager.
-Jeg er flink til å professor-e. -Hva har du?
Rhys Montrose.
Er han ikke ei greie i USA?
Alle her vil ha ham som ordførerkandidat i London så han kan redde England.
Men lista ligger vel så lavt
at å påpeke elementært hykleri gjør deg til Jesus i frakk.
Les den. Du vil nok like den.
Briter er verdens mest litterære mennesker.
De leser virkelig her.
Jeg mener ikke bare "kjøper". Leser. Fra perm til perm.
Se på respekten.
Hun eier kanskje ikke en hårbørste, men bretter hun eselører?
Hvis LA var skjærsilden og forstaden helvete,
kan London kanskje være et bra sted for meg.
Jeg savner deg fortsatt, Marienne.
Men dette føles som den europeiske ferien jeg trengte.
Å ligge lavt er avgjørende.
Jeg trengte penger, men det er gøy å undervise, og London er bra.
En by med kunst, teater og bøker.
Jonathan!
Og en og annen drittsekk.
-Amerikaneren! -Denne fyren.
-Professor Harding, hallo. -Si Malcolm!
Når får jeg vise deg den virkelige byen?
-Aldri. -Snart.
-Hvordan er leiligheten? -Flott.
Traff ham etter jobbintervjuet. Klokken var to, og han var trolig full.
Ja, veldig takknemlig igjen, så takk.
Faen. Jeg har kontortid.
Ja, nei. Gå. Vekk unge sinn og så videre.
Fordelen ved jobben ifølge ryktene. Jeg vet ikke.
Det tror jeg på.
-Vi tar de drinkene. -Jeg vil heller drikke maling.
Campus er på andre siden av byen fra der jeg bor, men i en by som London
er det greit å gå.
Man kan vel si at det holder meg ung.
Jeg vet ikke når Gen Z ble voksne, men jeg liker det.
Det er dette byer er til for. Du må jobbe for å holde følge.
På visse grunnleggende måter
virker alle storbyer like.
Utålelige hipstere er visst universelle.
Det er også den harry gjengen.
Og de begynner å drikke tidlig. Pub og helger er hellige.
Da jeg så nabolaget mitt, tenkte jeg at jeg er i en Hugh Grant-film.
Men ingen Notting Hill-romanse på meg,
eller South Kensington. Men stedet har en god energi.
Stille. Ok, søvnig.
Som er bra.
Faktisk perfekt.
Jeg har hatt mye tid til å tenke på Marienne mens jeg vandrer rundt i London.
Som en poet sa:
"Hjertesorg er vår beste lærer, og i så fall,
takk for at du gjorde meg vis."
Alt jeg kan si er aldri igjen.
Ingen kjærlighet.
Ingen mennesker.
Bare bøker.
Jeg elsker dette stedet.
Sjarm, innebygde bokhyller,
en peis i hvert hjørne.
Med all respekt, Williamsburg kunne aldri det.
Men det er det som skjer på den andre siden av gaten
som interesserer meg.
Jeg tror ikke Malcolm visste om utsikten da han anbefalte leiligheten.
Den tekniske termen for ham er "festgal".
Og hvem er det?
Er hun kjæresten hans?
Hva slags kvinne…? Nei.
Jeg er ikke interessert. Ingen folk, ikke interessert.
Som en mann ved navn Mooney pleide å si: "Ikke mitt sirkus, ikke mine aper."
Jeg vil ikke vite det.
For å holde seg unna folks saker, må man vite hva sakene deres er.
Hun jobber stort sett.
Mens han koser seg.
Malcolm gikk på de rette skolene, som sin far og bestefar.
Han vil aldri trenge å jobbe, men han liker å være akademiker.
Det gir ham en følelse av respekt som motvirker antakelsen
om at generasjoner med rikdom og innavl betyr at han ikke er særlig smart.
Andre professorer ser på ham som en sjarmerende sekk med hår.
Men ryktene sier at han er god i senga med over gjennomsnittlig…
Vet du hva? Klasserommet mitt er i biblioteket.
Jeg hører alt, enten jeg vil eller ikke.
Så, hva med henne?
Kate Galvin.
Kate gir veldig lite.
Hennes sosiale medier er kun for arbeid.
Gallerist, kunstelsker, ugift, datter av Greta Galvin,
en frisinnet 90-tallsmodell som nå er spirituell stylist på Ibiza.
Jeg tipper hun vokste opp som sin mors rake motsetning.
Fokusert, ambisiøs, positiv amerikansk arbeidsmoral.
Alt jeg har lært om dem, sier meg at jeg har rett.
Jeg vil ikke bli kjent med dem.
Og mens Malcolm drikker seg dritings, jobber hun fortsatt.
Hvorfor er hun så fokusert?
Jeg tror ikke det er Art News Daily på skjermen hennes lenger.
Hallo.
Tilfredsstiller ikke Malcolm henne? Nei, jeg skal ikke se på.
Hvorfor gjør universet dette mot meg?
Jeg blir ikke hekta.
Hun er ikke den første seksuelt frustrerte kvinnen som glemte å trekke for gardinene.
Jeg studerer dem for å unngå sirkuset.
Ingenting skal stå mellom meg og Europa-ferien min.
Men jeg savner å ha noen der ute.
Noen som er verdt å se på.
Et puslespill verdt å løse.
Deg.
Men å savne deg får deg ikke tilbake.
Jeg trodde det ville bety noe, hvor langt jeg har reist.
Over hele Frankrike, ukene, månedene.
Det jeg gjorde for deg.
Jeg besøkte alle kunststeder i Paris.
Jeg besøkte dem om og om igjen.
Og jeg følte…
…at du nettopp hadde vært der.
Ukene gikk.
Jeg ga aldri opp.
Jeg visste jeg var nær,
og skjebnen belønnet meg endelig.
-Får jeg lov? -Ja, så klart.
Jeg elsker kunstneren. Har du flere verk eller en epostadresse?
Ja, en epostadresse.
La meg sjekke.
Det kan ta tid før hun ringer tilbake. Hun er i London for å besøke kunstmessen.
En kunstmesse.
London.
Jeg visste hvor jeg kunne finne deg.
Ta deg bak, Malcolm.
Som du sikkert ville likt, siden du er narsissist.
Kate, kom tilbake!
Og du trodde vi hadde problemer.
Jeg lurer på… Nei.
Jeg lurer ikke.
Bare så det er klart,
det er ikke å følge etter noen om du må gå samme vei hjem.
De ser ikke vennlige ut.
Ta vesken hennes!
Dette går ikke. Jeg kan ikke bli innblandet.
Slipp meg! Slipp meg! Hjelp!
Faen. Ikke mitt sirkus, ikke mine aper.
Slipp!
Herregud.
Kom igjen! Faen heller!
-Går det bra? -Jeg hatet den klokken.
Det er vel et ja.
Jeg burde anmelde det i tilfelle de angriper en student.
Faen ta livet mitt!
Politiet er ikke bra for meg.
Beklager, det er litt pinlig.
Hva? Bare si det.
Kan du kanskje…? Ikke nevn meg.
Arbeidsvisumet er ikke i orden.
Pokker. Jeg bare måtte gjøre det.
Jeg måtte redde henne.
Hun insisterte på å kjøre meg hjem, ikke pinlig.
Vi småpratet litt, og jeg presenterte meg som Jonathan Moore.
Jeg vet ikke om hun nevnte meg for politiet.
I kveld var en vekker.
Fra nå av skal jeg holde lav profil.
Og viktigst av alt, hold deg unna dem begge.
John-Boy.
Kan jeg kalle deg det?
Som når katter føler at du er allergisk og hopper opp i fanget ditt.
Herregud. Du kan se rett inn i leiligheten vår.
Er du en kikker, John-Boy?
Ikke runk til dama mi, hører du? Ingen av damene mine.
Jepp, hater ham fortsatt.
Takk. For Kate.
En gang i tiden fant man bare problemer i London
om man oppsøkte dem.
De små drittsekkene er overalt nå.
Jeg synes synd på folk som er så desperate at de må gjøre det.
Desperate?
Avskum fra fødselen av, mener du.
De går etter folk som oss fordi de vet at ingen…
Han skal forklare at de rike er de virkelige ofrene.
…hater de rike.
Vi er de virkelige ofrene her.
Familien min er praktisk talt kongelig.
I nærheten av kongelig.
Var det beskjedent skryt.
Vi bygde dette landet, og hvilken takk får vi for det?
Å ja. Definitivt hendene til en byggmester.
Men nok om bøndene.
Min kjære venn Adam Pratt åpnet nylig Sundry House.
Det er absurd elitistisk. Alle er utrolig smarte,
og miksologen er en tryllekunstner.
Du blir med oss i kveld.
-Nei, jeg har mye å lese… -Nei. Det var ikke et spørsmål.
Du reddet Kates liv.
Jeg gjengjelder det.
Vi drar om en halvtime.
Og jeg er fortsatt flink til å holde meg unna disse folkene.
Adam Pratts Sundry House er den mest eksklusive klubben i Soho.
Et tilfluktssted for Londons utrolig heldige og privilegerte.
Ingen bilder, takk.
Hva er alt det til?
-Mal? Kate! -Her borte!
Herregud, du ser fantastisk ut.
Jeg er blindet. Jeg døde.
Phoebe, lady Borehall-Blaxworth.
Jeg vet det.
Jeg gjorde mine undersøkelser før jeg kom hit.
Lady Phoebe, Kates mest berømte venn.
Giftig aristokratisk,
typisk blond,
datet kapteinen på ikke ett, men to Premier League-lag samtidig.
Hver eneste tabbe og bikinivoks har stått i tabloidene siden hun var 15.
Og likevel gir hun alltid inntrykk av å være genuint søt og snill.
Kan det være sant?
Hvem er denne triste spøkelsesapen?
La oss få deg inn før de spiser deg.
-Nydelig. -Phoebe.
Herregud. Hva gjør du her?
Så dette er hva 25 000 pund i året kan gi deg.
De vakre, de kule og de bortskjemte med ekte pels
for å drikke i Instagram-vennlig lys.
Det lukter til og med rikt her.
Hvis en bombe hadde falt her,
ville Storbritannias BNP falt med ti prosent, men det kan være verdt det.
-Jonathan! -La spillet begynne.
Hvem av dem vil jeg hate mest?
Kjære, dette er Jonathan Moore. Han er amerikansk.
-Hyggelig å møte deg. -Hei.
Blessing er nigeriansk prinsesse.
Blessing Bosede.
Prinsesser vokser på trær i Sundry House.
Hun driver med teknologi. Firmaene hennes er mer som pyramidespill.
Alt det og en snobb.
Beklager at jeg bryter inn. Denne veien.
Flott, flere introduksjoner.
Hva synes du om kunst, John-Boy?
Jeg liker det.
Vel, dette er Simon Soo.
Simon Soos rekordstore kunstsalg
har ingenting å gjøre med at faren er milliardær.
Simon dyrker en torturert kunstnerpersonlighet
som om han har lidd verre enn et papirkutt
som pappas penger umiddelbart døyvet.
Simon, dette er Jonathan Moore.
Jeg har for mange venner.
Kom tilbake når en er død.
Simon, kjære,
ikke vær en kødd.
Dette er Sophie, Simons søster.
Sophie Soo.
Alt på kroppen hennes er en sponsoravtale.
Det er så grådig at jeg nesten er imponert.
Sophie gikk på Oxford, så jus på Harvard, men mens hun studerte jus på Mykonos,
innså hun at det å gjøre karriere på likes og følgere krever mye mindre lesing.
Sophie er en jetsett-influenser,
en jobb som består av å legge ut bikinibilder
for å inspirere feite, kommunale plebeiere.
Nådeløs, kapitalistisk, illusjonistisk. Nesten sosiopatisk.
Hva?
Jeg er en fan, kjære.
-Dra til helvete og dø, Malcolm. -De liker ikke hverandre heller.
Hyggelig å møte deg…
Jonathan. Hyggelig å møte dere også.
-Er vi amerikansk? -Forsiktig.
De har alle våpen.
Skulle ønske det.
Fakta om Malcolm.
Drikker, elsker sin egen stemme, har mange venner, alle er fæle.
Det er flere kandidater i Londons drittsekkonkurranse.
Roald Walker Burton.
Mest kjent for båtene sine, engangsligg,
og "en skremmende knivsamling".
Gemma Graham-Greene rakket ned på amerikanere, transfolk, fattige og jøder
i én setning mens hun tok en shot Patrón.
Connie noe. De sa bare at han er gal og eier hester.
Jeg vet ikke om de liker hverandre.
De er bare så rike at det er som en obligatorisk klubb.
Jeg er straks tilbake med godbitene.
Malcolm er ute for å kjøpe dop, så jeg får trekke pusten.
-Jonathan? -Eller ikke.
Dette latterlige beistet er Adam, kjæresten min.
Potensielt ekteskapsmateriale. Juryen er usikker.
Ikke vær redd. Jeg bestikker juryen.
En amerikaner.
La oss se om du kan konkurrere med britene.
Adam Pratt, eier av Sundry House.
Alt dette er pappas penger.
Bygget av en rik gutt uten forståelse for arbeid,
for å imponere andre rike barn med samme historie.
Jonathan Moore underviser i litteratur med Mal. Og han er amerikaner!
Moore, hvor er familien din fra?
Overalt.
Elsker kleskjede-vibbene.
-Hva er kryptoen din? -Ding dong. Vi har en vinner.
Vent. La meg gjette.
Det er i ferd med å bli et veddemål.
Sist mistet du leiligheten i Marrakech på grunn av en skostørrelse.
Kom, så mingler vi.
Jeg må mingle, men jeg kommer tilbake.
Higer etter de søte tonene til en landsmann.
Ikke skynd deg. Kan jeg gå nå?
-Faen. -Jeg kjører deg om fem minutter.
Det er håpløst å få drosje. Her.
Drikk vann.
En time senere sitter jeg uunngåelig nok og drikker og venter på Malcolm.
Hva er det som er så morsomt?
Rhys Montrose.
Alle vil ha ham som ordførerkandidat i London.
Hva gjør han her?
-God bok. -Å nei. Jeg høres full ut.
Du er den nye.
Mal har adopterer dere helt siden hybeldagene.
Oxford, ja. Alle gikk der sammen.
Boken handler om at han ble født fattig,
oppdratt av en ustabil alenemor, noe jeg kjenner meg igjen i,
og han var et vrak, så fant han ut at faren var hertug,
tok seg sammen, studerte
og skrev en av de beste selvbiografiene jeg har lest.
Det er ei greie.
Ikke fortell noen din elendige livshistorie, skriv den ned,
og plutselig kjenner millioner til skammen din.
Jeg syntes ikke at boken din var elendig.
En annen mann med en bedriten barndom?
Jeg skjønner.
En virkelig bedriten barndom.
Hyggelig å møte deg, våpenbror.
Greia med å få penger når du ikke hadde noen,
er at du aldri føler at du har dem.
-Og alle som alltid har vært rike… -En annen art.
Nettopp.
Jeg hater ham ikke ennå.
De danser mens verden brenner. Legger knapt merke til at den brenner.
Hvorfor skulle de det?
Været deres er perfekt.
Første ordentlige samtale i hele kveld.
Med det drar jeg til Berlin for å unngå å si at jeg stiller som ordførerkandidat.
Du har min stemme.
Vi ses, Jonathan.
Og atter en gang er jeg alene i drittsekkenes hule.
Jeg har ventet på Malcolm lenge nok. Det er på tide å dra.
Ok. Fullere enn jeg trodde.
Jonathan. Drikk!
-Du må. -La meg dra.
Å nei. Hva var det?
Absint, baby.
Tapetet vil snakke til deg.
-Si oss, Jonathan. -Hvorfor er du her?
-Helvete. -Har du drept noen?
Jeg merker det alltid.
Kusinen min drepte noen. Ulykke.
Det var bare en hjemløs person. Hadde hun gjort det nå, hadde hun blitt kansellert.
-Unnskyld meg. -Eller ble du såret?
Var det en kvinne? Var det det som skjedde?
Knuste hun hjertet ditt?
Knuste du hjertet mitt, Marienne?
Da jeg fulgte etter deg til kunstmessen i London, følte jeg deg, Marienne.
Du forandret deg. Den tilkneppede Madre Linda-bibliotekaren var borte.
Men det var deg.
Husk å aldri drikke absint igjen.
Hvorfor er John-Boy så ulykkelig?
Den pompøse klovnen kaller meg John-Boy.
Alle tror det er kjærlighet.
Lot du henne gå,
-eller slapp hun unna? -Har det noe å si?
Jeg fulgte etter en kvinne til Paris. Det er verdens mest romantiske by.
Så knuste hun hjertet mitt.
-Hun var ikke den rette. -Vi var perfekte sammen.
Ekskona mi fortalte ting om meg.
Det. Det, tiårets byrde.
Kvinner som tror på kvinner,
som om de ikke lyver, er utro og knuller.
-De gjør det oftere enn oss. -Hun var ikke sånn.
La meg si deg noe som en venn.
Du driter deg ut
ved å sitte her og sørge over ei hore
som driter i deg.
Hun rir allerede en ny kuk, så gå videre.
Knull bort smerten. Det er mange horer i Soho.
Kunne jeg røre meg, ville jeg drept ham.
Du trenger mer absint, vennen.
Å nei. Ikke. Du ødelegger ham.
Ingenting betyr noe uten deg uansett.
Og ikke bra.
-Sa han det? Han er nesten kongelig. -Hva faen?
Hvordan havnet jeg her?
Hva snakker hun om?
…datet begge Middleton-jentene. Malcolm er en løgner.
Unnskyld meg.
Jeg vil av denne karusellen.
Fikk jeg henne til å gråte? Hva gjorde jeg?
Jeg er i helvete. Hvor er telefonen min?
-Faen. -På tide å få denne hjem.
Jeg kom meg i hvert fall hjem.
Ser du hva det har gjort med meg å prøve å glemme deg, Marienne?
Hvem sin jakke er dette?
Rolig nå.
På tide å få denne hjem.
Sofa.
Malcolm fikk meg hjem.
Må jeg takke ham?
Er jeg uhøflig, lar kanskje kvinnehateren med narkoproblemet meg være i fred.
Ny dag. Ikke mer galskap.
Tilbake til stillheten.
Malcolm.
Avskum fra fødselen av.
Sitte her og sørger over ei dum hore.
Vent. Gjorde jeg…?
Jeg rømte fra alt dette.
Jeg ville aldri røre en blodig kniv igjen.
Han sa forferdelige ting om deg.
Jeg var sint på dine vegne.
Men det gjør det bare verre.
Da kan ikke Malcolm tvitrer at han er på Bermuda.
Hva i…?
Hvor har jeg lagt en finger?
Har hun meldt ham savnet allerede?
Nei. De er nok her angående ranet.
Hun forteller dem om meg.
Snart banker de på døren og finner et mistenkelig teppe i menneskestørrelse.
Jeg kunne jo treffe dem på vei ut med et teppe i menneskestørrelse.
Ny plan, skynd deg.
Faen, han er tung.
Faen ta det jævla teppet. Faen ta livet mitt.
Professoren sa at jeg kunne bruke bilen hans i nødstilfeller.
Ok.
Jeg må finne ut hva jeg skal gjøre med ham før det blir mørkt
og forberede meg på å kjøre på feil side av veien.
Var det dette du så da du så på meg, Marienne?
-Jeg ville ikke at du skulle ha rett. -Unnskyld.
Marienne!
Kan vi snakke sammen?
Stopp.
-Jeg skal ikke skade deg. -Nei, du har rett.
Jeg bruker denne.
Beklager.
Jeg trodde du ville bli glad for å se meg.
Jeg trodde du elsket meg.
Jeg gjorde det.
Jeg er her.
-Jeg vet at mye har skjedd… -Nei.
Nei.
Juliette er i Paris.
Med en venn.
Hun venter at jeg kommer hjem i morgen.
Hvis jeg får dra hjem til datteren min…?
Hvorfor spør du om det?
Du drepte Ryan!
Han tok barnet ditt!
Og kona di?
Hvis du står her, drepte ikke Love deg.
Du drepte henne, ikke sant?
Si at det ikke har vært flere.
Herregud.
Du oppfører deg som om det ikke er sant.
Som om du er en god mann som gjorde noe fælt.
Du er en morder, Joe.
Du tar feil av meg.
Jeg skulle ønske det, men…
Vet du hva? Jeg skal bevise det.
Ha det, Marienne.
Du så på meg med så intens frykt.
Det var uutholdelig.
Jeg lot deg gå for å bevise at jeg ikke er sånn.
Jeg ville aldri skadet deg.
Bare en fremmed i et fremmed land
som leter etter et avsides sted å dumpe Malcolm.
SAGBRUK OG SNEKKERI
Et sagbruk høres lovende ut. Vi får håpe det er stengt.
Blir jeg tatt med denne skrytepaven, er det nesten poetisk.
Heldigvis har de samme arbeidsverktøy her
som i USA.
Ja, bra med Putnam.
Sniker meg til puben for andre omgang.
PUTNAM FOTBALL
Jeg har en halv fotballkamp på meg.
Ja, jeg vet at de ikke kaller det soccer.
En prins Albert. Han løy ikke om å være nesten kongelig.
Jeg trodde jeg la dette bak meg med en kjøttkvern og en ovn.
Mål!
KLOR
En kjøretur rundt i Stor-London for å dumpe kroppsdeler i kloakkrør
og Themsen var ikke planen for sightseeing.
Så mye for at Jonathan skulle være bedre.
Ikke at jeg planla å bli Jonathan etter at jeg ga slipp på deg.
Jeg ville bare drukne hjertesorgen og komme meg ut av London.
Joe Quinn Goldberg.
Trodde du var mer, jeg vet ikke helt…
…død?
Men så tok fortiden meg igjen.
Eliot Tannenberg.
Du kjenner arbeidsgiveren min, Ray Quinn, din tidligere svigerfar.
Er du her for å ta meg tilbake?
Nei, for å drepe deg.
Takk.
Ja, lang dag.
Så overrasket Eliot meg.
For å være ærlig…
…er jeg trøtt.
Det jeg vil er…
…å være ferdig, skjønner du?
Å ikke skade flere folk.
Ikke engang deg.
Men det ville vært komplisert.
-På hvilken måte? -Det koster mer enn det Ray betaler.
Alle pengene Love hadde på den ene kontoen.
Du vet vel ikke at hun hadde den.
Det kan være tilfeldig at den ble tømt
samme dag som du ble bakt i en pai.
Utpressing?
En nedsettende måte å omtale mitt tilbud om å hjelpe deg.
Dette er til deg.
Du ser ut som en Jonathan.
Han er gikk på Columbia, bra kredittverdighet, arbeidsvisum.
Du kan få den jobben du vil ha.
Bare hold en lav profil, ikke rot deg bort i noe.
Bare forsvinn.
Bli Jonathan.
Jeg viser Ray at du er død og drar inn i solnedgangen.
Jonathan kan også være din sjanse til å ta andre valg.
Én ting til… Jenta du forfølger, Marienne Bellamy?
Hun vet at du lever.
Så hør her.
Hun tar 08-toget til Paris.
-Med mindre du stopper henne. -Du sa at dette er…
…min mulighet til å ta andre valg. Ingen av oss vil skade noen.
Ja.
Så…
…dra dit, ta deg av det, gå ut som Jonathan Moore.
Tekst meg når det er gjort.
Og jeg var alene i en fremmed by.
Bare meg og mitt knuste hjerte.
Jeg vet ikke hva jeg tenkte da jeg drepte Malcolm.
Jeg vet bare at jeg mislyktes.
Du hadde rett, Marienne.
Hei. Jeg tror denne tilhører Adam Pratt.
-Ja. Jeg skal gi den til ham. -Ja. Takk.
Hei. Du er allerede tilbake fra Berlin.
Du er i Europa nå, Jonathan.
Du kan dra hvor du vil på tre timer.
Hvordan var kvelden?
De er festløver.
Ting pleier å gå over styr.
Jeg ville ikke klandret deg selv om du fant på noe tull.
Dagen du bestemte deg for å prøve å dra til Oxford,
kalte du det å bli nyfødt.
De fleste nevner den delen av boken
som da mamma døde mens jeg var i fengsel etter et barslagsmål.
"Hjertesorg er alltid katalysatoren for en ny vei", som du skrev.
Og dette er din?
Det skulle være det.
Det må det være.
Men du dreit deg ut.
Ja, skikkelig.
Ville det hjelpe deg å vite at den delen av boken er en løgn?
Jeg hadde den fengselsåpenbaringen tre ganger.
Jeg gikk rett tilbake, drakk meg full og slo folk igjen.
Men å skrive det sånn hadde vært håpløst overflødig.
Jeg får en følelse av deg.
Hva da?
Spøk til side,
jeg gjetter at livet ditt har vært et helvete.
Et liv som ikke alle overlever.
Nærmer jeg meg?
-Ja. -Så du er ganske skadet.
Derfor er du i stand til å gjøre stor skade.
Jeg føler at jeg burde være defensiv, men jeg er…
Jeg er ikke det.
Hvem er jeg til å dømme deg?
Ok. Så, hva nå?
Kan ikke slette noe av det, så nå prøver jeg bare
å gjøre noe bra på veien videre, bare noe,
inkludert å beskytte de jeg er glad i,
å få ting gjort for London.
Så du tror det er mulig?
Frelse?
Jeg tror det.
Så lenge de aldri rømmer fra seg selv.
Se det i øynene, uansett hva.
Lett, ikke sant?
-Du tror jeg snakker piss. -Jeg tror du er en forfatter.
Skal du sitte her og tenke på den tabben?
Omfavn alt, Jonathan.
Bakrusen er lettere.
Høres bra ut.
Men jeg vet ikke om jeg kan omfavne alt jeg har gjort.
Passasjerer som skal videre til Nice, Cannes og Marseille,
må passe på å reise i en av de bakre…
Takk.
Unnskyld. Beklager.
-La meg hjelpe deg. -Takk.
LADY PHOEBE VISER MER ENN ET SMIL
Du trodde det var en lommetyv, men det var jeg som reddet deg.
Jeg satte deg på det toget.
Jeg lot deg gå.
For å vise deg at jeg ikke er det du tror.
Jeg er ingen morder.
Det er gjort.
Jeg prøvde å gjøre det sant.
Men det var det ikke. Og, så klart.
Bra. Perfekt, du.
Overrasker det deg at jeg kan lese? Hvorfor stirrer du?
-Jeg lurer på hva du liker. -De er til jobb.
Du kan godt anta at jeg liker kunst, Mr. Holmes.
Du forlot Sundry House med Malcolm, ikke sant?
Har du sett ham i dag? Han var ikke på kontoret.
Nei, det har jeg ikke. Takk ham
-for at han hjalp meg hjem. Jeg var… -Full. Ja, alle så det.
Han er nok i huset i Surrey og skriver poesi.
Liker ikke poesi. Ok, det er notert.
Jeg må faktisk spørre deg om noe viktig.
-Dette kan ikke være bra. -Kom til middag.
-Hva? -En liten soaré for Simon.
Jeg kan ikke. Jeg må rette prøver.
Dere amerikanere og deres jobbfetisj.
Dette er England. Vi spiser middag her.
Phoebe ba meg inviterte deg.
Jeg vet ikke hva du sa, men hun er besatt av deg.
Jeg vet heller ikke, men…
Hei! Hvor ble du av?
Du har blitt tilkalt, så…
Amerikanere er heller ikke flinke til å bli tilkalt.
Greit. Kom på middag.
Å, gud. Tillit må fortjenes.
Når tilfeldige folk snuser rundt vennene mine…
Kanskje du ikke vil ha noe, men det er mistenkelig.
Og ikke bare gir jeg blaffen i om du synes jeg er ei hurpe,
jeg foretrekker det.
Er jeg forferdet eller imponert?
Si ja, ellers begynner Phoebe å gråte,
og jeg sørger for at det er foran paparazzoene,
og hele London vil få se
-og skjelle ut ansiktet ditt. -Sjakkmatt.
-Da kommer jeg gjerne. -Gjerne? Det eskalerte fort.
Og vi er skuls.
For livet mitt.
Jeg sa til politiet at jeg ikke så hvem som reddet meg.
Men jeg følte at papirene hans var i orden.
Bare hyggelig.
Professor Moore. Hyggelig å ha deg her igjen.
Den private tilstelningen er i Paris-rommet.
Oppfør deg normalt, så jeg ikke er "han som var der én kveld
som de innser var kvelden Malcolm forsvant."
NY MELDING
Jeg kjenner til den appen.
Det er en kryptert chatte-app som sletter alt du sier.
Hvordan kom den inn på mobilen min?
"Hallo, du"? Hvem er dette?
"Du overrasket meg ved å takle Malcolm på den måten."
Hva i…?
"Jeg tenkte at ved å etterlate ham på bordet,
ville du straffes for mine synder."
Jeg gjorde det ikke.
"Du er ikke den jeg trodde du var.
Hvem er du?"
Hvem er jeg?
Hvem er du?
Noen…
Moore. Hvor er familien din fra?
-…en av dem… -Hvem er denne triste spøkelsesapen?
-…drepte Malcolm… -Kom tilbake når en av dem er død.
-Dø, Malcolm. -…og planla å legge skylden på meg.
-Har du drept noen? -Det du er, er ditt problem.
-Og nå… -Hvorfor er du her?
…sender de meg meldinger.
Hvem er du?
Og hva er ditt neste trekk?
Tekst: Therese Murberg